РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ТЕОРИЯ И ПРАКТИКА. Богдан Богданов |
|
|
Задачата е да се направи теоретичен обглед на значенията на думите “теория” и “практика” и свързаните с тях идеи и външни прояви, като се обърне внимание и на антонимията “теория-практика”, с която се означават два като че ли противоположни опита и същевременно възгледи-знания и дейности в човешката среда.
“Теория” и практика” са старогръцки думи. При оформянето на нашия книжовен език те проникват не от старогръцки, а по всяка вероятност от неговия изкуствен наследник катаревуса. Двете думи-идеи, а и противопоставянето, означавано от тях, отначало се ползват от по-високите говори, но проникват и в по-ниския език и стават редови думи. Така или иначе, понеже са чуждици, значенията им на български не се поддържат от други думи от същите основи.
Това е и различното в тяхната употреба на гръцки, в който старогръцкото “теория”, пазено и днес, кореспондира и с други две пазени старогръцки думи - theoro (“гледам, наблюдавам”) и theoros (“зрител”). Подобно кореспондиране става и между двата синонима praktiki и praxi, с които се изразява “практика” на гръцки, и старогръцко-новогръцкото pragma (“работа, нещо”). Тази разлика между български и гръцки убеждава, че и в случаите, когато образуват понятия, както е при “теория” и “практика”, редовите думи са винаги в отношение с други думи, което повлиява на техния смисъл.
Между български и новогръцки обаче има и важни прилики. Първата е, че “теория” и “практика” са и понятия, и редови думи. Втората е по-общото положение, валидни във всички езици - че редовите думи са речниково многозначни, че клонят към едно значение в по-кратките си употреби, но че преминават и в повече значения в по-дългите изрази. Оттук следва и нуждата при обгледа на значенията на “теория” и “практика” тази речева динамика да се отчита, тъй като тя поражда и трите категории думи в един език. Тези три категории са редовите думи, термините-чуждици и редовите думи, образуващи и понятия.
За речевата динамика Започвам с втората категория на думите-чуждици, означаващи едно или друго особено, което не е предмет на всекидневния опит и се разглежда от специалисти. На тези думи, които са само понятия, казваме термини. Разбира се, много термини проникват в говоримия език и придобиват статут и на редови думи. Първата категория на редовите думи е много голяма и се дели на подкатегории. Една от тях са и старите чуждици, които се употребяват и като редови думи. Именно в тази подкатегория влизат “теория” и “практика”.
Но тя, както принадлежи на първата категория на редовите думи, така и посредничи към третата не малка категория думи в езика, които са и редови думи, и понятия. Ясно е, че тази двойственост в употребата може да се случи на всички редови думи. Тя се случва особено лесно, ако думата не означава нещо посочимо. Тогава нейното основно значение клони към това да стане понятие. Така или иначе, понятията са нещо силно променливо в един език. Оттук и лошото последствие, че определени важни думи като “държава”, “общество”, “наука” и “човек” внушават с основните си значения, че са понятия, без да се употребяват като понятия.
Това е и сложното в тази трета категория редови думи, които са и понятия - че едното и дргото се определят от обстоятелствата на говорене, а и от самия говорещ. Това е и големият недъг на хуманитарното говорене, че то често ползва тези думи-понятия като редови думи, без да ги определя и без да се отнася към тях като към понятия. Въпросът е дали това е недостатък и пропуск, или е белег, че научното говорене не може да бъде изцяло научно, защото е и говорене изобщо.
По-горе казах, че редовите думи имат тройна смислова проява - че са многозначни, че клонят към едно значение в по-кратките казвания, но и че възстановяват многозначността си в по-дългите изкази и текстове. Тогава в какво е разликата между еднозначността на редовите думи и понятията? В това, че понятията, които са всъщност укрепени основни значения, се определят. При определянето основното значение става субект, който се свързва обяснително и с друго значение.
А как е при редовите думи? Те са иначе многозначни, което е регистрирано речниково. Употребени в по-кратък израз, те стават ситуативно еднозначни. Тази ситуативност обаче не се осъзнава и еднозначността започва да се смята за траен белег на думата. Което не се съобразява с доброто теоретично знание, че значението е отношение, определяно от контекста на изказа. Затова и значението може да е едно, но и да се умножава в по-дългите изрази и текстове, които да налагат и употребата на други думи (значенията са думи), а и да реферират към повече предмети.
Стабилната еднозначност на думите е класическа проява на практическото речево съзнание, което вярва, че нещата в света са идентични на себе си и че няма разлика между думите, значенията и означаваните неща. Ползваме учен термин за назоваване на тази идея. Наричаме я реификация. Интересното обаче е, че речевото реифициране се стреми към същото, към което се стреми и употребата на понятията – към едно значение. Но има и съществена разлика. Реифицирането постига тази еднозначност със сливане на думата, значението и нещото.
Докато при понятието думата, с която то се нарича, самото понятие и означаваното нещо не се сливат, а, първо, съзнателно се различават, след което, ако се налага, се свързват и дори сливат, но отново съзнателно, а не поначало, както е при реифицирането. Но какво налага съзнателното редуване на различаването и сливането вътре в едно и също твърдение, когато една редова дума е понятие? Променящите се външни обстоятелства на говоренето, но и неговият вътрешен ход, в който реферирането се допълва от рефлектиране. А значението много по-малко се задава от реферирането и много повече се произвежда от рефлектирането, което може да го постави под въпрос и да го промени.
Затова и то може да се отделя от думата и нещото, което е и един от двата основни акта на по-теоретичното разбиране. Същевременно значението е и някак свързано с думата, а и със самото нещо. Това е и външното основание всекидневната реч да нарича “значение” и значението на нещо, но и самото нещо. Затова и аз твърдя, че отделянето на значението от нещото, а и от думата, с която се означава това нещо, като първи ход и тяхното свързване като втори ход е нормалното протичане на едно по-пълно разбиране на нещо.
За съжаление това не е общоприето. Смята се, че е конкретен научен подход в семиотиката и езиковата семантика, но че и в този случай то е проявено в различаване, а не и в свързване-сливане. Знаем защо се смята така. Защото според утвърдената практическа представа науката е по-различително обяснение в сравнение с всекидневното разбиране. Вярва се, че именно на тази по-голяма различителност се дължат научните открития. Да, но те се дължат и на обратното – и на необичайни за всекидневното разбиране оприличавания-свързвания. Проблемът е, че дори това да се приеме, ще се сметне в добавка, че и едното, и другото – и по-тънките различавания, и необичайните оприличавания-свързвания-правения на нови обекти, са прояви не на друго, а на самия интелект, рожба на научния метод.
Да, но е така само външно. Различаването и оприличаванета-свързване имат и вътрешното битие на функции на човешката реч. За съжаление, в духа на всекидневното практическо разбиране, ние мислим за речта си предимно пасивно реферативно-различително и не обръщаме внимание на нейната активност да свързва съществуващи предмети, да създава нови обекти и да проектира възможни светове и реалности.
Още по-малко съзнаваме, че в полето на нашата речева активност влиза и смисловата тяга на отделните думи в езика, усилвана и от по-едрите динамики на синтаксиса на по-дългите изрази и изреченията и дискурсите, които са също налице в човешката реч. Е, те са като че ли по-забележими. Но, така или иначе, и те тръгват не от друго, а от смисловата тяга-енергия на отделните думи. А тази т.нар. смислова тяга-енергия от какво се захранва?
И от основното значение на думата, което е и нейната податка за понятие, но и от другите по-имплицитни значения на тази дума, свързани в нейната смислова аура. Добре говорещият езика непременно ползва тази аура - тя захранва и основното значение на думата, но е и модел за малък свят. Гледано по-формално, смисловото поле на отделната дума е устроено като синонимен ред от значения, а и от набелязана в него антонимия.
Да, но когато се говори, пише и мисли, думата никога не е една. Думите са повече, техните смислови полета се свиват и думите се свързват по няколко в други полета, които се редуват и наслагват в общия смислов поток. В тези други полета се пораждат същите синонимни и антонимни отношения както между значенията в смисловото поле на отделната дума.
Пораждат се и други отношения - на времева и пространствена основа, които прерастват и в модели за възможни реалности и светове. Така и в полетата на отделните думи, и в повечесловните полета, и в дискурсите, и в текстовете, езикът развива и предоставя на говорещия голям брой модели за възможни реалности и светове. За да можем да бъдем в някакъв външен свят и в някаква външна реалност, бидейки словесни същества, ние не просто сме в тях и установяваме, че сме, но и ги доправяме, а и правим, опирайки се на моделите, които ни предоставя нашата реч.
Казаното за смисловите полета на думите и т.нар. повечесловни полета е усетен умозрителен, значи и теоретичен опит, а не научна теория. Теорията трябва да бъде легитимирана с изследване на факти и метод. Доколкото съм осведомен, освен за повечето значения на думите и синонимите и антонимите, за така представените смислови полета все още няма научни заключения, нито специализирани речници, които ги описват.
За значенията на “теория” и “практика” Както вече казах, “теория” и “практика” означават основно два типа опит и знания в човешката среда – едните теоретически, а другите практически, и два типа човешка дейност, която се обслужва от съответните опити и знания, но и води до тях. Затова и като думи, и като основни значения-понятия “теория” и “практика” влизат в дихотомно отношение и опозиция. Опозицията може да бъде пълна, но може да бъде и частична, което означава, че нещо може да опосредява теорията и практиката. Което и повдига въпроса дали пълната опозиция съществува реално?
Моят практически инструментален, а не теоретичен отговор е, че пълната опозиция е предимно когнитивен инструмент, който не съществува или, казано по-точно, съществува слабо реално, докато реалните опозиции са винаги частични и опосредени. Това различаване е с практическа цел, но то е и белег на теоретизиране. Което и налага съобразяването му със знанията-понятия, коментирани в предишния раздел, и по-точно със знанието, че “теория” и “практика” са редови думи, и понятия. Те си приличат и по това, че означават непосочимото на двата основни типа човешка дейност, които се разбират дихотомно.
Същевременно в това тяхно проявление се забелязва и разлика. Гледано по-тясно практически, “теория” е нещо мислено, говорено или написано, докато “практика” освен текстове означава и поставяне-постигане на видими или невидими цели, а и правене на видими и невидими неща. Това води и до словно-смисловата разлика, че при “практика” и редовата дума, и понятието сочат споменатия тип човешка дейност, докато при “теория”, гледано развойно исторически, като че ли не е така.
Старото метафизическо понятие за теория означава “пълно знание за човека и света”, докато съвременната теория се свързва с една или друга наука и представлява частично и променимо знание. Това обаче не пречи на съвременната редова дума “теория” да пази универсалния смисъл на старото понятие. Като редова дума “теория” продължава да означава непроверено сигурно знание. Единственото променено е, че то е не общо, а лично и индивидуално.
Такъв е и съвременният всекидневен смисъл на “теоретизиране”. Казва се укорително, че вместо да говори конкретно някой теоретизира. Един вид се отсъжда, че практическото конкретно действие и говорене са по-добри от теоретическото говорене-губене на време. Гледана семантично, тази отсъда е тавтологична пълна опозиция, в която се твърди, че теорията е теория и практиката практика и че те двете нямат нищо общо помежду си.
Интермедия за моя подход Започнах обещания обглед на значенията на “теория” и “практика” по умозрителен начин, опирайки се на знанията, с които вече разполагам. Това противоречи на обичайното вчитане в научната литература и обичайното опиране на казанато от авторитети. Понеже много често то е само опиране и коментиране на казаното от големите други и понеже само бележи включване в тяхната среда, аз го заменям с по-свързано разсъждаване. Което поражда проблеми. Първият от тях е рискът да се открие нещо, което е вече открито. Но има и втори по-голям проблем.
Обичайното научно реагиране на казаното от други, преди да е белег на научното говорене, е белег на човешкото говорене. То е израз на общуване, зачитащо човешката среда, полагане е, че в нея има и други мнения по обсъждания въпрос. Така е, но това зачитане на другите мнения, по-рядко зачита повече мнения. По-често то избира едно авторитетно мнение и се съобразява с него. Така че говорейки по някаква тема, почти винаги сме в сравнителна позиция. Открито, но по-често скрито, представяме нашето мнение като по-добро от нечие друго, което се радва на одобрение. Такава е външната ситуация и на другите говорения-твърдения по някакъв въпрос, такава е тя и в този текст.
Претендирам, че говоря лично и наистина го правя, тъй като онова, което вече съм усвоил, съм го усвоил и то е станало мое. Но то е и присвоено. Оставям настрана другото, което вече е толкова мое, че съм му забравил източниците. Но в казаното по-горе съм в споменатата сравнителна позиция към значителен текст по темата, който принадлежи на Ханс-Георг Гадамер. Почти всичко казано по-горе по темите “теория” и “практика” съм заел от този текст на Гадамер. Единственото, по което влязох в разногласие, е, че старата метафизическа идея за пълното знание е останала в миналото.
Аз смятам, че тя е налице и в редовото значение на думата “теория”, и не е изличена и в научната теория. Защото частичността и променливостта е само едната от основните прояви на съвременната научна теория, която се редува и комбинира и с другата - на метафизиката и умозрителността. Трудно може да бъде другояче, защото всяка научна теория е и човешко говорене. Поради това и реално няма и не може да има ясно разграничение между научното и редовото човешко разбиране.
Статията на Ханс-Георг Гадамер Тя е озаглавена “Теория, техника, практика” и е публикувана за пръв път през 1972 г. По-късно Гадамер я включва в своята сборна книга “Загадката на здравето”, публикувана в 1995 г. и преведена от немски на български и издадена от НБУ в 2014 г. Изяснявайки разликата между старото и съвременното понятие за теория, в споменатия текст, който е уводен в посочената сборна книга, Гадамер твърди, че днешната теория е вече научна и че съвременната научната теория не е пълна и крайна като старата метафизическа, а и че днешните и научна теория, и практика, се приближават една към друга и си посредничат чрез техниката.
Така създателят на философската херменевтика поставя косвено под въпрос възглед на своя учител Хайдегер по въпроса, като вижда в техниката, днес бихме добавили и технологията, основният виновник за съвременното приближаване на теорията и практиката. В духа на своя реализъм Гадамер предлага и пълна картина на съвременната научна проблематика, като показва нейните колебания и по други в миналото напрегнати опозиции, чиито страни днес са значително приближени. Аз приемам тези заключение и ги ползвам в казаното по-горе. Реалистичното историческо разбиране на Гадамер обаче, което обяснява впечатляващо вярно и стремително нарастващата съвременна човешка среда именно с това приближаване на научната теория и човешката практика, се опира и на неприемливи за мен идеализации.
Първата от тях визира научната теория. Гадамер похвално я нарича частична и променяща се, което е, общо взето, вярно, и й противопоставя и една съвременна като че ли също променяща се и следваща промените на научната теория практика. Което е вече по-скоро желано. Съвременната практика е нещо множествено. Има практики, които следват променливите и ненастроените радикално научни теории. Но има и практики, които не се съмняват в пълната истинност на научните теории, а и ги радикализират допълнително. Както вече казах, според мен едното върви заедно с другото, като те двете и се наслагват, а и се редуват и в речта, и в поведението на един и същ човек.
Същото се отнася и за научното знание. И то в едни случаи е частично и нерадикално, а в други случаи претендира за обхватност и универсалност, което става и в речта, а и в поведението на един и същ учен. Така че това, което твърди Гадамер в своята статия от 1972 г., е желана оптимистична картина за съвременността, изпълнена с вяра в прогреса, и не отговаря на по-реалното положение. То е неравност, в която миналото и съвременността съсъществуват.
Реалният прогрес е нещо кривуличещо и поради ред други основания, но и поради това, че науката не е само в боравенето с измеримите поради напредването на техниката и технологиите факти и фактически положения и не е само в усъвършенстването на научните методи. Науката зависи и от речта, и то не пряко от осъзнаването на нейните функции на рефериране и рефлектиране-правене, а от насложените върху тях частични разбирания-идеологизации, които усложняват тези функции и пречат те да бъдат осъзнати.
Taка или иначе, в по-реален план, всяко човешко говорене, мислене и писане е зависимо от ситуацията, в която се случва. Един учен може да има своите моменти на прекалено практическо радикално разбиране, а и по-лошото да го примесва в като че ли по-доброто научно теоретично обясняване. Същото се отнася и за редовото човешко същество. Без да има нужната подготовка, то може в определен момент да теоретизира по професионален въпрос обхватно вярно без това да бъде с положително последствие за другите моменти в неговото човешко разбиране и поведение.
Ние казваме практически, че някой е можещ и умен и без да уточняваме в какво и за какво, искаме, също практически, той да е такъв за винаги и във всичко. Това ни желание е и свършена работа. Желаем да не си губим времето с трудността да визираме по-точно, че същото се променя и бидейки то, е различно от себе си. Това е и мотивът да предпочитаме то да не се променя. Оттук и последствието да заменяме по-сложното реално с една или друга негова по-трайна проява, която е само коефициент пред скобата на неговата винаги по-дълга и по-сложна формула.
В ценната статия на Гадамер има реалистични заключения с изключителна стойност. Това, което не е налице, е съзнанието, че основните значения на думите, а и понятията “теория” и “практика” са общи когнитивни положения, които съществуват слабо. Така че в съвременното приближаване на научната теория и практиката, което е представено вярно, има и минимално по-трайно теоретично положение, което не се обсъжда. То е, че и в миналото, и днес по-реалното теоретично не е напълно теоретично, както и че по-реалното практично не е само практически устроено.
Защото реалната теория опира до конкретен контекст, който я спира в определени пунктове, а реалната практика, макар и тя да е зависима от определена външна ситуация, понеже се прави от живо говорещо човешко същество, то пък поради това, че ползва реч, колкото и да е тук и сега, е по някакъв начин и навсякъде и винаги и в определени моменти постъпва и универсално умозрително теоретично. Така и Ханс-Георг Гадамер е създал този полезен текст, но за да бъде ясен, а и за да означи своето тогавашно битие, се е опрял и на идеализации и еднозначности.
Както вече казах, за мен е особено неприемливо, което означава и невярно, че старото метафизическо всезнание е останало в миналото. То е налице и днес, и то и в научното знание, и във всекидневния опит и човешката практика, макар и не в този обем и обхват, който е имало в старата метафизическа философия. Парадоксът е, че именно сферата на разбирането, което е собственият предмет на херменевтиката, е звеното, което свързва идеализираната от Гадамер съвременна частична и бързо променима научна теория с практиката.
Първо, реалната научна теория, особено в хуманитарната област, никога не е само обясняваща и интерпретираща. Тя е и разбираща, т.е. и приключваща с истината на някаква приложеност. Но и, второ, самата практика никога не е само прилагане и дълго поправяне на онова, което се прилага. Тя е и разбиране, което приключва с едни или други нужни истини. Което впрочем на няколко места е казано от Гадамер. Но моята позициая е по-радикална.
Аз смятам, че, гледано по-реално, практиката е и теория, изчистена от колебания и бъдещи намерения, която се поправя с противоречия, с нова практика и протичащи човешки отношения. И на свой ред смятам, че и съвременната научна теория е и практика на конфликти и коригирания и също на човешки отношения, които са и външният контекст на онова, което обуславя добрата научна теория. Ясно ми е, че Гадамер е разбрал прогресистко-исторически това приближаване на научната теория и съвременната практика. Затова и говори за второто просвещение, което се наблюдава в нашата съвременност.
Но според мен това приближаване на теорията и практиката е последствие от съвременното отваряне на човешката среда и от повсеместното усилие на тази съвременна среда да стане реално единна. Това обаче е по принцип несъществимо, защото умозрителността и спекулативното винаги ще пораждат като коефициент във всичко, което правим и мислим, старата метафизика, т.е. старата само идеално единна среда.
Колкото и да се приближават исторически една към друга, “теорията” и “практиката” са само опозитивно начало, което и при научното разсъждаване, и при практическото разбиране преминава в неравно пълнене с реалност. Това може да се представи исторически, но не може да завърши реално. Единното човешко може да се постигне само идеално, както впрочем го постига и Гадамер, като се опира на ползвания от всяка редова реч реторически аргумент на “ние”, който, естествено, ползвам и аз, когато говоря накратко.
Разбира се, че може да се каже накратко, че всички ние, които сме живи днес, живеем в съвременността. Но, така или иначе, едни от нас са повече, а други по-малко съвременни хора, което се отнася и за човешките групи, и за всеки поотделно. Всеки има моменти, в които е повече съвременен, и други моменти, в които не е. Затова и твърдя, че метафизиката не може да отпадне. Може да остане в миналото голямата пълна метафизическа теория, но не и самата метафизика, защото тя е във всеки от нас. Всеки примесва в своето разбиране една или друга умозрителност, тъй като винаги има въпроси и неща, в които е неук.
Е, като цяло това постоянно се коригира, защото изпадаме и в моменти на свързване с други хора в обществени протичания, в които моето прераства в едно или друго по-общо. Което е и изворът на прогресизма и вярата, че можем да достигнем и до най-общото “ние”. Но не можем, защото поради телата си, а после и поради винаги някак отелесените си личности сме постоянно извън желания обществен опит на това най-общо “ние”. Докъдето и да стигне поради напредъка на технологиите, това “ние”, първо, ще е закачено за по-дългия опит на вселената, но и, второ, и за всеки от нас ще има и избор между повече възможности.
Заключение и изводи Посоката, в която тръгнах в тази критика, е погрешна. Няма и не може да има текст, който да е абсолютно идентичен на себе си и да бъде трайно рефлективно убедителен. Понеже се свързват и с външни контексти, всички текстове са не само рефлексии, те и реферират, а и са вярвания.
Това се отнася и за статията на Гадамер. Той вярва в научния напредък и общото напредване на човешката среда, които за него са като че ли постижими идеали. Съответно на това той вярва и в ясното слово, което може да каже и обясни. Така че става дума за почитана картина на съществуване в съобщество. Аз критикувах по-горе именно тази картина, като в хода на критическата реторика, в която изпаднах, стъпих на моята картина на съществуване, която е различна от тази на Гадамер.
Единственото малко предимство в моя полза е, че аз я осъзнавам и дори се опитвам да я отделя от онова, което казвам по темата за теорията и практиката, докато в статията на Гадамер темата, по която той говори, и неговата картина за съществуване са реторично свързани. Е, стремя се да различа едното от другото, но дали го постигам? По-скоро не успявам и те двете остават свързани. Така че моята т.нар. картина на съществуване е налице в изводите и заключенията, които правя. А те са:
1. Че теорията и практиката са два противопоставени типа човешки опит, разбиране и действане, които заедно с редовите думи, с които се означават, и значенията и понятията, с които се свързват, са преди всичко друго когнитивни инструменти, а не реални положения. Реално те съществуват слабо. Така слабо съществуват и науката, и научната теория сами по себе си.
2. Що се отнася до реално съществуващите теория и практика, доколкото може да се каже накратко и наедро, те винаги са сложни съчетания на някакво теоретично и някакво практическо и разбиране, и опит, и действие в дози, за които не разполагаме с метод и речева различителност, за да ги определим по-точно.
3. Теорията има много белези, които реално не се проявяват всички поради казаното по-горе, че реалната теория е винаги и някаква практика. Поради същото в научните теории рядко и по изключение е проявен и формилираният основен белег на теоретичното говорене - съзнателното речево различаване между думата, значението и нещото, което се обсъжда, и тяхното също съзнателно свързване в хода на едно и също разглеждане.
В една по-оптимистична насока може да се вярва, че те двете – чистата теория и чистата практика предстои да се постигнат в човешката среда. Както вече казах, моята картина за съществуване, собствената ми жизнена платформа, която не мога да преодолея и която е в основата си скептично реалистки настроена, се намесва и постановява, че това по-скоро няма да се случи.
Така е. Мислим, че само художниците, композиторите и писателите са творци. Но по неизбежността на особената картина на съществуване, която ни налагат и нашите тела, а макар и променена, и нашите интелекти, ние всички, когато казваме нещо по-дълго, сме тръгнали вече по пътя на творенето.
|
|
Коментари по темата |
|
Как съм разделил форумите – теоретичните есета на една страна, обществото и политиката на друга, литературната теория в средата. Е, да, по-научното е отделено и различено. Така е, но в по-старото време. То и теорията и практиката са различни области, но нали Гадамер отдавна съвсем вярно е отбелязал тяхното приближаване. И аз може да съм прав за метафизиката, че тя винаги се обажда, но би трябвало да кажа още по-определено това, че днес тя не си позволява да бъде нито дълга, нито чиста.
Виждате какво стана – пуснахме Декарабах в обществото и политиката, той се разшета и тук угасваме. Така или иначе, и да не се осъзнава, когато се разглежда нещо, открито или тихомълком то се сравнява с друго по-добро. Накарах Декарабах да заговори за нашето крайморие и той тутакси отиде в Андалузия. Но и старите теории, и те са по същество тихомълком сравнявания на едно по-добро с друго по-реално. Пък и да не са сравнявания, са проекти-мечти, които балансират неможещото да се постигне житейски.
Така че, ако заявя по-точно, какво съм направил в наскорошната книга, а и продължавам да правя тук, трябва да кажа - усложненост, породена ментално от това, че човешкото разбиране може да се разбира и по принцип, но породена и реално, понеже и теориите, и те са реакция на външния контекст. А той в нашия случай в какво е проявен? В това, че отворилата се най-после наша страна бавно се врежда в едно или друго отворено по-отдавна.
Оттук следва да разбера за своето собствено разбиране, че независимо, че го знам и че дори го заявявам, то е прилагане. Не несвързана с това е и моята убеденост, че всички разполагаме с като че ли не особено повторима лична платформа, която би имала шанс да се възприеме по-широко, ако зачита по-общото, налице във всички или поне в по-голям брой лични платформи. Ще дам пример с едно мое настояване. Настоявам, че никое твърдение не се отнася само за това, за което е, а винаги е и за друго.
Колкото и вярно да е, то противоречи на общоприетата нагласа, че нещата в света са идентични на себе си и че думите, с които ги наричаме, ги сочат добре. Аз воювам с това положение. Да, но то е удобно и моето желание да има теория, която да изповядва друго, не може да се възприеме. Опитах се в другия форум да озаптя Декарабах и да го възспра от еднозначното сравняване с по-добрата Испания. Не успях, само подтиквам реториката му, а и намалявам напора на по-общото в речта и опита му, които сами ще го накарат да изведе от тях своите принципи.
Едно събитие снощи – прекрасната лекция на професор Майк Федърстоун (сигурно представям името му неточно), окончателно ме убеди, че, ако уважаваме говоренето и т.нар. лични платформи, а аз ги уважавам, трябва да разберем, че принципите не са даденост (така смята старата наука), а са избор, който никога не е пълен.
Не може да представяш публична теза и да увличаш говорно слушащи те и да поставяш под въпрос техните базови възгледи за света. Надхвърлянето трябва да бъде внимателно, да уважава възможната за осъзнаване реалност, а и другите от твоя ранг, говорили по темата. Това направи умно, но и с уважение към различието между нас, които го слушахме по важната тема, която беше избрал професор Федърстоун.
Това пожелавам да постигне и Декарабах в своята намеса по темата за прехода в другия форум. И не се съмнявам, че ще го постигне, защото има и опита, и паметта, и съобразяването с особената пръсната аудитория на форума, а и гъвкавостта на словото, нужна, за да се изразят винаги повечето смисли, които прииждат. Но го пожелавам тук, а не там, защото наистина се разколебах по направеното триделение на стария форум.
|
Тема № - 141 |
Коментар № - 7977 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-04-24 11:52:11 |
|
|
И аз ви благодаря, Декарабах, за отговора и ви предлагам, без да се бавя, да направите, когато ви дойде и едното, и другото. Не се колебайте, ползата ще е обща. С поздрав Богдан Богданов! |
Тема № - 141 |
Коментар № - 7970 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-04-21 08:11:49 |
|
|
Благодаря Ви сърдечно, професор Богданов, но и с гузничко свито сърце. Вие, отворено и тактично, няколкократно подканвате към повече цялостност, решителност и обагреност от непосредствена опитност на „маркизото“, по-особено, неподлежащо на взискателен НБУ-колегиален censorship, коментиране. Ще си призная веднага, че освен „ленивата към писане наша природа“, ред дълги /и станали невдъхновяващо-устойчиви/ житейско-професионални обстоятелства и откъснатост ме караха колебливо да опипвам почвата на Вашия универсално и многовалентно работещ модел за ХУМАНИТАРЕН САЙТ-ФОРУМ. Без да наблегна на достатъчно усърдие, за да търся по-подредено и, защо не, още по-оголено „външно-реалистично“ концентриране… Тук ми идва, пак на сърце, да поискам извинение от мнозина коментиращи, които са били, по един или друг начин, смущавани от моето странно „ин-ян“-коментно говорене. Но за мен няма съмнение, че ползите от теоретично-практическите масиви на професорБогдановия ДИАЛОГ НА АНТИЧНОТО С МОДЕРНОТО, на „двусветовото“ живеене с уникалната лична tabula vitae, тепърва ще бъдат разширявани и разтълкувани. В полза на една хуманистична едрина…
Докато пишех тези редчета, в мен се боричкат две възможности за приличен отговор на новата подкана на уважаемия проф. Богданов. Едната е, да опиша, доколкото имам сведения и непосредствени впечатления, „преходната колонизация“ на райското ни Черноморско крайбрежие. Втората, да представя полу-новелно историята на един мой приятел, обикновен занаятчия, превъзходен образец на метафизично-модерен човек, който внезапно ни напусна, точно когато беше намерил радостта на съществуването в това междусветие.
Ако някой от прочелите това ми колебаене, реши да ме наклони към избор, ще бъда признателен, да ме потбутне.
Извинявам се, пред Професора и всички форумци, и за интимната „гръмогласност“ на поредното си влизане. Но аз продължавам да съм сред убедените адепти на отворената епистоларност. Щом е ставала за всички търсещи РАЗБИРАНЕ преди нас, защо да не си послужваме с нея и ние.
|
Тема № - 141 |
Коментар № - 7969 |
|
Dekarabah - 2015-04-20 14:45:49 |
|
|
Двойно благодаря – на Декарабах и на Искро Косев. На Искро Косев пожелавам да оправи здравето и да ни зарадва с нова разсъда, а на Декарабах предлагам смекчено старо предложение.
В другия форум организирах отсъда на случилото се у нас между 1990 и 2015 година. Бяха написани силни текстове, но отсъдата не тръгна. Основно, защото тя клони към присъда, а присъдите са прилагания. Голямото прилагане знаем кое е – напускането на България. Но има и друго компромисно, ползвано от ненапускащите - дележът на своето на двете противопоставяни страни на по-малкото по-важно лично и на другото по-голямо на външния свят. Този дележ става в целия съвременен свят.
Съвременният човек е двусветово същество – има свой личен свят, в който се вторачва, и друг външен, с който се бори. Затова и настроенията му са често две. Към своето е настроен мило и радостно, докато към външното изпитва горести и огорчения. Не че между двете няма междинности. Но, така или иначе, по-големият проблем е външният свят. Между другото и поради това, че той никога не е целият реален свят и че постоянно е с ту по-широк, ту с по-тесен обхват. Идвам до предложението, което ви правя.
Никой българин не живее в цялата страна. Затова и не е лесно да се опише случилото се в България между 1990 и 2015 година. Никой не обръща внимание на твърдението ми, че за да бъде по-добро, това описание, трябва да е по-лично. И ето, първо, след онова, което току-що преживях при пътуване до Созопол, и, второ, след вашия коментар, осъзнавам, че вие сте човекът, който стъпил на личния си опит и особената си култура, може да опише случилото се там в тия години. Та какво видях, пътувайки край Созопол и малко по-насевер?
Видях грижа, напредък и ред, но видях упадъка и бъркотията в нападнатото от нуждата да се спечели Поморие. Декарабах, разбирате прекрасно – страната ни е хаотично устремена към външни образци. Вярвате в добрия пример на Европа, и аз вярвам, но опитайте се през личните си колебания и малки истории, които обичате и споделяте, да кажете своето за това “на изток”-“на запад”, “навън-навътре”, което определя хода и на вашето по-близо там, а и на България в тези 25 години.
Напишете го и като коментар, можете да го изпратите и тук, и в другия форум, а защо да не прерасне и в заглавен текст. Имате поглед и за навън, разбирате точно и своето. Виждате какво стана с мен. Тръгвайки от сивото мое, влязох в идеализацията на по-реалното говорене, за да открия в него нужната опора. Всички търсим опори в едно или друго по-общо. Аз я намерих в говоренето, за да оправя моето говорене. Но, ако се е оправило, то би трябвало да може да се произнесе по-точно и ясно за случилото се в скорошното минало. Та помогнете и се включете в това мое усилие.
|
Тема № - 141 |
Коментар № - 7966 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-04-20 10:37:31 |
|
|
Аз също се радвам наново да се срещна с възторжения приятел на Форума, уважаваният от всички ни Карабах, който освен мисъл ни дарява и с колегиална емоция. Не доброто ми здравословно състояние ми налага да накъсвам включванията си. Оттук трудно ми е да обхващам сложността и целостта, пък и автентичната неповторимост и новост на Богдановото научно-есеистично писане. И съпътстващата го по-разгърната палитра на коментарите на Веселина. Аз съм и по-закостенял възрастово в своята „жизнена форма” и особено в еднопосочно ограничената ми професионална изследоватеска практика. Пък от трета страна се вторачвам в „спиранията”, в психологическите структури. Не в процесите, а предимно в резултатите от тях. Докато Богданования изследователски стил прониква в богаствата на езиково-познавателните „протичания”. Ние се доближаваме, когато разсъждаваме върху учленеността на протичането и още повече за мен, при „протичащата учлененост” (Б.Богданов). Струва ми се, че не бива да се забравя и статиката, формата, структурацията, предметната определеност, (защото неоспоримо живеем и в предметно обособен свят, където културни артефакти се съхраняват хилядолетия, а природни формообразования, планини, морета, океани и пр. са милиони години неизменни; не случайно. Ангел Величков пишеше, че живеем в „дискретен свят”; не всичко е протичане; а днес, 2015г. Р. Коларов сочи т.нар. „дискретизация на понятията”и пр.). Аз съм привлечен от писмовното творчество на професор Богданов, поради неговия оригинален и балансиран персонологизъм, а и от потребност да преодолявам своята скованост. И още нещо. В неговото редово и стилово богато по форма говорене-писане-правене, аз за „себе си” откривам и един нов тип академизъм. Защото, може би има и различни типове „редови говорения”, които са базални подстъпи – съответно към академичната политология, естетика, морал, наука, вкл. семиотика, психология, езикознание и пр. За това в друг отзив. След налагащи ми се антракти-почивки, ако не се смени темата, ще допълня нещо „теоретично обобщено” но изпълнено с много „реалност” и пристрастия, към нашия стар, сега Форум 3. Благодаря Ви – от Искро
|
Тема № - 141 |
Коментар № - 7965 |
|
Искро Косев - 2015-04-19 13:25:42 |
|
|
Следя с напрегната наслада Форум 1 на професорБогдановия сайт. Както водач на фолксваген голф гледа Формула 1 по телевизията, усеща скоростните отсечки и демаражите, обира завоите и виражите, натиска несъзнателно газта и спирачката… Истинско вълнуващо хуманитарно-лингвистично и философско-херменевтично „Монте Карло”. С типичния и неотстъпен новаторски стремеж на професор Богданов да ни наклони и приземи меко от „недостъпно-алпийското” академично към жужащите долини на един по-разбираем, отворено разговарящ за възможното ОБЩО СЕБЕ СИ, плодотворно комуникативен свят… Специално моя милост използвам тази специализирана писта за вдъхновение и сверка на скромните си търсения, малко позакъснели, но правещи ме радостно пълен, в практическото осъзнаване и донагласяне на мерилата за словесно самоизвличане.
Особено дълбоко ме впечатляват и изповедните „кръпчици” на професор Богданов. Ето една, от коментара му, 15.04: „Много време беше нужно да разбера защо искаме да усвоим нещо и да станем способни да го правим – за да запълним празното, което сме. Бягаме от това празно. Лошото е, че то е само условно празно спрямо външното, с което го пълним. Иначе е изключително пълно и съдържа в себе си следите на цялата история до нашата поява. Но същевременно това наше трябва да е празно и ние да го пълним, за да можем да добавим така към следите на отпечатаната в нас история и нюанс, който тя няма. Не че този нюанс непременно се добавя.” Тук е вкарано толкова много /и неекстремно/ мисловно-сетивно-опитно метафизично, че лично на мен ми се струва тутакси възможно, да го облека с десетки „неразгадани” индивидни истории и образци на човешка житейскост и професионални реализации-въжделения…
Ще добавя и част от неговия днешен коментар: „Затова и твърдя, че сме потенциални философи и че носим в себе си възможността за по-дълго свързано слово. Това е гласът на демократа, но се обажда и другият глас, който казва, че потенцията е едно, а проявената реалност - друго… Ето това е вторият глас - на недемократа в мен, на критика и самокритикуващия се с усет за реалното, който се бунтува срещу толкова обичайното негово подменяне с възможното и желаното.” Съжалявам, че накъсвам цялото на казаното от Професора, но за мен акцентът върху ПОДМЯНАТА НА РЕАЛНОСТТА С ПОЖЕЛАТЕЛНОТО, да го посочим като окриленото Гадамерово, от разбуждането на един „натиснал газта” и решително внедряващ „най-обещаващото” теоретично в непосредствена практика, също е път към … натрупващи се неизвестни в края на хуманистичното ни уравнение. Не съм достатъчно ясен, и затова ще си помогна с два кратки аргумента.
Живеем в свят, който спори на едро дипломатически, а и в умаления мащаб на национално-общностните си „говорилни”, по геополитически, ресурсно-икономически, технологично-екологични проблеми и, в крайна сметка - по идеологическо-духовната си ОБЕДИНИТЕЛНА ГЛОБАЛИЗИРАЩА СЪЩНОСТ. Този спор се ожесточава и благодарение на светлинноскоростната познавателно-информационна реалност /и контра-информационната изкривена реалност/ замъглява и разпокъсва оптимистичните ни визии за един МИРЕН, ОМЪДРЕНО-ОПТИМАЛНО ТЕОРЕТИЗИРАЩ И ПРАКТИКУВАЩ С ДЪЛЪГ СТОПАНСКО-СОЦИАЛЕН ХОРИЗОНТ СВЯТ. Същевременно, наблюдаваме изострен глад за хармонизиращи обяснения, послания и нова диалогичност по всички краища на планетата си, където отвореното и съобразено с дълги, неограничавани историко-философски и модерно-научни дискурси ОБРАЗОВАНИЕ е станало сине ква нон. Ще кажа, че Европейският съюз продължава да ми се струва възможното, с най-узрял образователен и хуманистичен потенциал, УЧИЛИЩЕ ЗА ИЗЛИЗАНЕ ОТ СПОРОВЕ, „колко дяволи могат да играят на върха на една ядрена глава”.
Затова и съм толкова удовлетворен от наличието на „малката” работеща бг-реалност на НБУ, на този обогатяващ ни сайт и последователната „неакадемичност” на уважаемия професор Богданов. Един от малкото научни дюлгери в страната ни, които не крият и не спекулират „пазарно” с тайните на своята ерудитна и творческа опитност… Такива майстори правят големите и здрави постройки. Та, да ни е здрав и неуморно пишещ Професорът! Както и всички пишещи и четящи тук!
ПП: Специален привет за професор Искро Косев, също пример за неспрял да пълни и себе си и другите българин!
|
Тема № - 141 |
Коментар № - 7964 |
|
Dekarabah - 2015-04-18 19:40:55 |
|
|
Благодаря, благодаря! Вашата жизнена форма, професор Косев, е изригваща. Започне ли, това изригване трудно се спира. И понеже сте все по-точен в разбирането си какво правя, додавам. Така е, може да се каже, че съм настроен вътрешно демократично, след като съм убеден, че всеки има особена жизнена форма, която го определя. Поради нея той и трябва да бъде зачитан като особен подстъп към света. Да, но при мен подстъпът е двоен. Зачитането води до успехи, но трупа и щети. Когато стане второто, постъпвам тоталитарно. Е, не за дълго, а додето щетата бъде ограничена. Въпросът е защо всички са носители на особена жизнена форма?
Защото превърната в навик на частично виждане и разбиране на света, тя става знак за нашето “себе си”. Ние всички сме в този свят, но и всички разполагаме всъщност не с него, а с един или друг поглед към него. Та разбирайки това, не се радвам на моята жизнена форма и се стремя да я разширя към предполаганото друго на по-цял свят. А моята жизнена форма в какво е проявена? Вашата, за мен е изригване на дълги редове, за да се обхване колкото се може повече. Моята е устрем към силна тотална формула, назоваваща всичко в една фраза. Лоша работа! Затова и се съпротивлявам и какво откривам, съпротивлявайки се.
Откривам, че и аз, и всички ние произвеждаме в речите си наистина обозрима променливост на едно или друго казано в началото на нашите речи. Така че всички разполагаме и със застинали жизнени “себе си”, но поради речта и с проповядваното от мен ненаше по-общо, което аз си налагам, а ето налагам и на другите с надеждата, че то ще ги убеди да го открият в техните непременно двойни нагласи. Та това е, което смятам – че освен спрели в някакъв навик-разбиране за света, който е предимно наш, поради речта разполагаме и с това общо протичащо подлагане под въпрос на някаква интересуваща ни сега и тук конкретна истина, която благодарение на речта става и по-трайно приложима.
Затова и твърдя, че сме потенциални философи и че носим в себе си възможността за по-дълго свързано слово. Това е гласът на демократа, но се обажда и другият глас, който казва, че потенцията е едно, а проявената реалност - друго. Повтарям казаното в предишния коментар, че хората способни да произведаст дълго свързано слово не са много. Може аз да съм между тях, но доста често преча на това слово с моите паузи, украшения и неочаквани свървания настрани. Така че и аз като всички други ставам по-нависота в разговорите и делата на общото модулно живеене.
Ето това е вторият глас - на недемократа в мен, на критика и самокритикуващия се с усет за реалното, който се бунтува срещу толкова обичайното негово подменяне с възможното и желаното. Вие сте психолог-професионалист, професор Косев, и ще оцените това, което ще споделя по въпроса за коментираната по-горе оригинална жизнена форма, с която разполага всеки човек. Идеята е доста моя, повтаряна от мен често в моите публични говорения.
Да, но я отключи в заглавния текст едно говорене на Христо Гьошев за Гадамер. Не съм сигурен колко я осъзнава доктор Гьошев и при него тя колко е повлияна от моето говорене и на какъв друг опит се дължи. Но все едно тази идея дава сега плод благодарение на неговото говорене. Искам да подчертая с това общия текст, в който участваме или, казано по-точно, в който можем да участваме. Правим нашите текстове, но и участваме в общите текстове на нашите общувания. Та пак ви благодаря, професор Косев.
|
Тема № - 141 |
Коментар № - 7963 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-04-18 10:16:32 |
|
|
Продължавам прежния си коментар. Току що бе лансирано ново, Богданово про-зрение, за „променливата истинност”. То също е приемливо. Сред богатството от идеи на проф.Богданов в научното му есе „Теория и практика” се откроява и неговата теза, че ограничаването и смаляването на древните метафизични теории не означава и изчезване на ”метафизичното”. Дори и в т.нар. редово говорене. Той пише, че метафизичното е и умозрително. В редица мисловни ситуации то е и абстрактно въобразеното. До нивото на някакви вярвания и т.н. За да покажа евристичното, в само това Богданово проникновение, ще си позволява свои фриволно-метафизични, пределно абстрактни разсъждения. Срещу оспоримите метафизични и идеологизирани тези, че човек е само двумерно „био-социално” същество, опиращи се на опростеното разбиране, че психиката е само „в.н.д.- висша нервна дейност” – още в есето си за Фройдовия модел и структура на личност (който и Веселина ни припомня), неговият автор наново осветлява, т.нар. човешка и универсална био-психо-социална „триделност”. Още по-богати и мисловно освободени са неговите проникновения за „духовното”, за „аз-себе си”, потопени не само в Ековите светове, но в светове чрез „ситуативни реалности” и пр. По повод на „метафизичното духовно”, аз ще си позволя да споделя метафизично виждане, което не е теория, нито метатеория. Дори е теоретично недоказуемо, защото е и вярване и пр. Но в редовите говорения то присъства. Наклонен съм да приема, че съществуват три духовни светове, или три духовни универсуми, наред с други три материални универсуми. Те не са симетрично съотнесени едни към други. Първата тройка, това са – Психическият, Културалният и Божественият духовни универсуми. А втората тройка е от Природния, Човешко-телесния и Социалния материални универсуми. Психичният духовен универсум , обособен и в духа на Богдановата „триделност”, е не само относително самостоятелен, но е и междинно-свързващ между световете на духовната култура и на разните вярвания и религии. Оспоримо е обособяването на Божествения духовен универсум или свят, независимо че знаем за хилядолетните религиозни вярвания, за книжовно-теологичната му и църковно-храмова, картинно-иконописна, песенно-музикална, морално-сакрална и възпитаваща, но понякога и войнстващо-разрушителна сила, дори и терористична агресивност. По-ново е обособяването на човешката телесност като относително отделен материален свят-универсум, който е сроден и неотделим, но и дълбинно различен, особено чрез човешкия мозък и геном, от природното биологично и животинското. Знам, че споделеното метафизично е оспоримо. Не тук е мястото за неговото отхвърляне. Защото в обсъжданато есе за „Теория и практика” има десетки други и по-значими идеи, по които е невъзможно да се водят отделни дискусии. Споделеното е различно от отделни Богданови „метафизични” убеждения, които имат много по-солидни от моите основания. Но и толерантността му към човешката другост е също непоклатима, която той вдъхновява в НБУ, в книжовното си творчество и в своите форуми на свободното писмовно изразяване. От друга страна, в самите човешки разговори-споделяния, хипотетично и условно разделените от мен, материални и духовни светове-универсуми присъстват, като протичания от думи-понятия, със свои „мисловни полета” и със своя „аура” – те непрекъснато се възпроизвеждат, особено в „по-дълги” и метафизично обагрени говорения. Там непрекъснато се споделя за – обективно и субективно; за духовно и материално; вкл. и за уж лесно оспоримото Божествено. С най-добри колегиални чувства – от Искро |
Тема № - 141 |
Коментар № - 7962 |
|
Искро Косев - 2015-04-17 19:26:06 |
|
|
Благодаря на професор Косев за неговото включване. Оставям настрана другото, което е казал, и особено похвалите. Интересува ме какво съм казал и дали то е полезно. Интересува ме, разбира се, и дали някой вече не го е казал. Ровя се, правя справки. Особено ме впечатлява мислителната позиция на Уайтхед, до която той достига в средата на своя живот. Блазни ме и да се самопохваля, че в онова, което твърдя, вероятно съм свързал несвързвани положения. Но и веднага спирам с тази самопохвала.
Защото като истините и похвалите са спирания до нужно в този момент положение. Добавя се и другото лошо, че хвалим, за да не се заемем с по-трудното – с по-точното назоваване на онова, което хвалим. Но въпросът сега е не за хвалбите или самопохвалата, а за истината. Ето какво е казал професор Косев - “голям е броят на истините, които са само относителни. Било временни. Било ситуативни. Затова ние сме и безнадеждни истинотърсачи.” Та по повод на тия думи споделям какво аз смятам по въпроса.
Смятам, че отделните истини, които са именно спирания до едно или друго, нужно в момента, веднага се поставят под въпрос било от същия човек, било от друг в същия продължаващ или в друг текст. С “поставят под въпрос” имам предвид и незабавното лансиране на друга истина, която замества изказаната, но и нейното допълване-изместване. Така стигам и до лошата редукция, че по-дългите текстове са протичания, които моделират нашето живеене. Не го разбирайте в смисъл, че всеки си има своя дълъг текст. Според мен едни имат, а други нямат.
А тези, които нямат, какво правят? Ето какво. Както и ония, които имат дълги текстове, разговарят. Разговорите са кривуличещи дълги текстове. И нашите монолози пред слушащи ни също са и разговори-диалози дори когато слушащите са безмълвни. Защото има и разбиращо, но и опониращо безмълвие. Който говори монологично пред слушащи го, той и разговаря, комуникирайки и с разбиращите, и с опониращите, а и с оставащите незасегнати слушащи.
Изобщо, както и всичко друго е поне двузначно, така и нашите текстове не са само в един жанр. И един записан текст, който е иначе монолог-себеизява, като протичане е с едни или други разговорни промени. Такъв е, професор Косев, моят възглед за променливата истиност. Та променлива, а не относителна. Е, ако не бяхте казали горното, може би нямаше да се породи и този коментар. Затова и благодаря.
|
Тема № - 141 |
Коментар № - 7961 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-04-17 10:56:34 |
|
|
Професор Косев, не „ужасен“, а „ужасяващ“ и по-точно - ужасяващо хубав и ужасяващо труден – защото гигантски представя обхвата на света и в същото време дава възможност да го гледаме като под микроскоп с всичките му сливания и разделяния, с всичките му движения и възможности. И освен това ни поставя вътре и нас – и то като действащи жизнени платформи. Аз не зная как да нарека по друг начин нещо, за което съм сигурна, че така не е писал никой в България, и даже учителят Гадамер. Трудно ще намерите въобще текст, в който теорията и практиката да са свързани. Човек потреперва, когато разбере и малка част от този текст и добре знае, че самият той никога не би могъл сам да забележи всичко това – не би могъл да осъзнае всичко това като личност-индивид, но ето на – сега, четейки този текст може да го разбере в своята картина на съществуване-жизнена платформа, в която текстът влиза. Това което написах е един от най-задните планове на текста сигурно, един от тези планове, които по-лесно могат да се укротят и наблюдават – затова се спрях на него – но има и нещо друго – при професор Богданов никога не се знае кога едно понятие, едно значение – ще се разрази. „Жизнената платформа“ ми се стори наистина интересно нещо, като „модела за знание“ – професор Богданов прави такива понятия. Как ли биха изглеждали те, ако се опитаме да ги означим с букви от формули? Понеже сте психолог, проф. Косев, сърдечно Ви препоръчвам да прочетете още един ужасяващо хубав текст - в „Отделно и заедно“ – „Фройдовата психоанализа, атическата трагедия и европейската култура“, който е абсолютно по Вашата специалност и много ще Ви хареса – сигурно сте го чел, но той търпи да бъде четен и повече пъти. |
Тема № - 141 |
Коментар № - 7960 |
|
vesselina vassileva - 2015-04-16 00:17:00 |
|
|
|
|
|