РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЧОВЕК И ОБЩЕСТВО. Богдан Богданов |
|
|
Работя по превода на “Диатрибите” на Епиктет, които ще се появят в поредицата, започнала с второто издание на превoдa на Петър Димитров нa “Историята” на Херодот. В тази поредица ще се появят още три превода - на Георги Гочев на “Държавата” на Платон, на Владимир Маринов на “Никомахова етика” на Аристотел и второто издание на “Политика” на Аристотел в превод на Анастас Герджиков. От дълги години се грижа да се появяват на български съвременно коментирани антични преводи, което е в съгласие с моята университетска специалност класическа филология. Но дали и не толкова рядко не се и отклонявам от предмета на моите занимания елинската древност? Отговорът зависи от начина, по който се разбира този предмет. Защото може да се каже и обратното – че не се отклонявам, а че напротив провеждам една от типичните прояви на древното елинско разбиране: редуктивното разширително атакуване на думите-идеи, употребявани във всекидневната среда. Платон и Аристотел не правят ли и това, не напомнят ли, че практическата всекидневност налага думите и фразите да са с ясни значения и да означават ясни предмети, но че тяхната практическа истинност се различава от по-валидната истина, изказана с повече думи, разгърната и за самия предмет, а и за неговото понятие? Това е и основанието да свържа в заглавието двете думи-идеи “човек” и “общество”. И в елинската класика, и днес те визират цялостта на човешкия свят и силно зависят от тази двойна истинност - на краткото значение и по-разгърнатото понятие. Настроен функционално редуктивно, което ще рече търсещо и по-общия предмет, когато това се налага, смятам, че въпреки толкова многото векове, които разделят днешната съвременност от елинската класика, по определени признаци тези две думи-идеи се определят и от наличен в означаваното от тях траен обществен тип. Затова и упорито смятам, че елинската класика е вече модерно време, което задава европейската съвременност. Този възглед не е мой и не е нов. По-новото и по-моето в него е операционалната логика на подвижното разбиране на онова, което се визира, и настояването, че, за да разберем по-пълно нашата съвременност, освен сама по себе си и исторически, трябва да обръщаме внимание и на наличното в нея по-общо, което не е чисто специфично, постигнато от нея, и е било постигано и много по-рано. Т.е. е нужно да постъпим и работно редуктивно. Именно с оглед на това съм свързал в заглавието двете думи-идеи “човек” и “общество” и така съм породил този своеобразен антоним, с който се твърди един вид следното - че човекът не е общество и обществото не е човек. Всяка реч е и мрежа от подобни антоними, в чийто ход техният опозитивен смисъл пулсира между по-голямо и по-малко противопоставяне. По-голямото е обикновено в началото. Ако има развитие, по-крайната антонимия намалява и противопоставените две думи-идеи стават и синоними. Развиват се и думи-предикатни имена, често чуждици като “социален”, които придават общественото на отделния човек. Така или иначе, ако има човек, има и общество, а и обратно – ако има общество, има и човек. Настроен работно редуктивно, т.е. търсещ и непромененото общо, с избраното заглавие аз твърдя, че, ако нещо не се е променило от елинската класика до днес, то е антонимията “човек-общество”. Разбира се, по-скоро усетно, но не и в употребяваните думи-идеи. Това обаче не засяга мощната дума-идея “човек”, винаги налице и в миналото, и в съвременността. Древноелинското “anthropos” e живо и в новогръцки. Но не е така за “общество”. Елинската класика не разполага с тази дума-идея. Философите вече я търсят, когато говорят за общност и държава. Впрочем “държава” e наш съвременен нанос върху двете елински думи-идеи “държавно устройство” и “град”, употребявани от Платон и Аристотел. Елинската класика не разполага и с думата-идея “държава”. Пряката дума-идея “общество” се появява по-късно на латински, но дали Аристотел, който е толкова разгърнат по тази тема в своята “Политика”, вече не разполага усетно с нея? Така или иначе, той постъпва работно редуктивно по този въпрос в своя знаменит трактат и в името на по-общото, което го интересува, постоянно смесва държавата с обществото. Което смесване без никаква разлика е налице и в нашата съвременна позиция по въпроса, когато говорим за държавата и обществото всекидневно. Иначе разширително по-уточнено, т.е. научно-философски, правим разлика между държавата и обществото и, разбира се, между обществото и общността. Точно като Аристотел знаем, че държавата-общество е и общност и че общността е общото на свързани със задача-цел или общо битие хора, които поради него получават и предикат-качество, че са настроени общностно, но според мен получават и допълнителен субект, който е и външно проявен. Това е героят-политик-лидер, своеобразен усилен и уголемен човек, било образец-идеал, към който се стремят редовите люде, било негативност, от която те стоят настрана. Неслучайно, в края на 19-и век, когато думата-идея “общество” започва да пониква за съвременното обществено съзнание, се появява и знаменитата книга на Фердинанд Тьонис, Общност и общество (1887 г.). Разширително по-уточнено, за което помага и наличната дума, днес знаем, първо, че обществото, което е и общност, за разлика от нея разполага с институции. Знаем и второто съществено, че макар и да е свързано с държавата и нейния строй, обществото не съвпада с тях и в добрия случай, ако не им пречи, ги допълва. Обществото се и дели на по-малки общества, които и се разминават с него. Между другото и защото по-лесно се свързват с други като тях извън това общество. Социалността-общество по-лесно от държавата-държавност влиза в мрежи с по-голям обхват. Именно такава мрежа развива днешното земно човечество. Да, но това са научно-философски смислови разширения, а не всекидневни възгледи по въпроса. Всекидневните възгледи се държат за ясната антонимност. Както за Аристотел в неговата “Политика” държавата-град е синоним и на “общество”, така в съвременната всекидневна реч държавата, страната и обществото са почти пълни синоними. Което е говорното препятствие те да разгърнат своите значения, да прераснат в понятия и да разрушат антонимния смисъл на “човек-общество”. Това би насочило и към по-общото, което означават двете думи, и би поставило под въпрос и краткото практическо значение на думата-идея “човек”. За какво настоявам в това правене на разлика между по-разгърнатото понятие и неразгърнатото значение? За това, че прилаганата крайно и еднозначно редукция във всекидневното говорене между името, значението и означаваното нещо е препятствие за тяхното евентуално по-разгърнато разбиране поотделно. Докато работната редукция, която се ползва само добавъчно, напротив способства да се разбере реалната подвижност на обсъжданото нещо и функционалното несъвпадане между неговото име, значението и самото това нещо. Смятам, че на този тип по-добро мислене-говорене-писане пречи особено идеята, че обсъжданият предмет съвпада със своето име и значение и че те са реални дадености и за езика във външния свят. Това е т.нар. лоша редукция. Което с особена сила се случва, когато се опредметяват изказаните предикатни положения за нещо. Когато казваме, че някой е философ, това означава, че той е такъв не винаги и във всичко. И знаем защо. Защото, гледано в по-реален, а не в чисто номинален план, всяко човешко същество е и философ, и всеки философ е и човешко същество. В същата посока е и моето твърдение, че живото говорене и разбиране на всеки човек, значи и на философа, и на редовия човек, пулсират между повечето по-детайлно и по-малкото по-наедро казано. Поради което и философията като цяло, а и науката, са като че ли проява на един вид по-детайлно казване или мислене. Може да се продължи в тази по-добра посока и да се заяви, че и философията, и науката са налице само в някои философски и научни изследвания, и то не в целите, а само в отделни техни части. Аз не отричам полезността на нормалните практически твърдения, с които си служим всекидневно – например, че еди-кой си е философ по професия. Отричам следващото от това твърдение погрешно полагане, че философът е философ винаги и във всяко отношение. Затова и настоявам да се приема и по-реалното общо положение, което, разбира се, е нещо номинално и не е самата реалност. Именно такова е и моето твърдение, че реалното човешко разбиране и реалното писано слово винаги пулсират между двете страни на по-детайлното и по-наедро казаното. Затова и добавям в тази връзка, че ние никога не можем да опишем точно реално съществуващото, каквото и да е то. Заемайки се с описването му, ние преминаваме от една по-обща номиналност към друга по-разчленена и по-доближена до реалното, предмет на това описание. Това и правя в този текст – с въвеждането на думата-идея “пулсиране” пораждам приближена до реалното по-разчленена номиналност. “Пулсиране” е нелоша метафора за изразяване на онова, което правят живото сърце и протичането-пулсация на всеки живот. В случая обаче визирам по-пряко не това базово пулсиране, а неговата особена проява в усилената от речта наша по-дискурсивна човешка памет, която обхваща и повече време, а и съчетава едно или друго сегашно с някакво минало и бъдеще, което също е постоянно пулсиращо. Така, като говоря за пулсиращата човешка реч и памет, стъпвам и в следата на станалото толкова авторитетно твърдение на Витгенщайн в неговия “Tractatus logico-philosophicus”, че езикът е граница на нашия свят. Но и веднага уточнявам, че това, което наричаме език, е не само нашият собствен говор. Първо, негативът на езика-свят-затвор е само външен смисъл, с който се означава и желаната ценност всяко човешко същество да бъде уникална индивидуалност. Но има и второ, което поставя под въпрос знаменитото твърдение на Витгенщайн. То е, че именно езикът е довел до чудото на разширилата се на земята материална човешка среда, а и до нейното удвояване със склад-набор от езици и видове речи и дискурси, които, като се сменят, се сменят и световете-реалности на онзи, който ги ползва. Иначе е вярно, че всеки човек, а и цели човешки среди, могат да изпадат в един говор и разбиране, които да стават и техни своеобразни затвори. Но, така или иначе, когато казваме “език”, по-често имаме предвид здравото състояние на променящите се говори и на естествените дву- и повечесмислия, които, макар и да пулсират между повечето и по-малкото, са винаги набори от конструкции за повече възможни светове-реалности. Но нека да си дадем сметка и за едрините, от които е съставен нашият свят. От една страна, са предметите, които ни заобикалят, наричани с определени думи и определящи практическите ни цели и нужди, поради които и държим нещата и техните значения да бъдат еднозначни. От друга страна, са езикът с повечето значения на отделните думи и фрази и нашето постоянно разногласие с хората. Именно поради това разногласие езикът ни осигурява и повечето значения и означавания. Така или иначе, нищо от заобикалящото ни, а и нищо непосочимо нямат едно значение. Особено ако представлява протичане, то винаги става в повече смислови редове. Като говоря за повече редове, имам предвид и вложените в самото него, но и повечето възможности за смисъл, които се пораждат при неговото разбиране. Ясна е работната редукция, която допускам, като говоря за протичане и смислови редове - свеждам протичането до текст и текста до протичане. Подчертавам, че протичането-структуриране на време, което става реално и без текст, прилича на протичането в един словесен текст и че от това следва и практическият извод, че осмислянето на едно протичане чрез текст е заложено в него. Друг е въпросът дали обясняването на едно протичане с текст открива съдържащия се в него текст. По-скоро двата текста се разминават, а, което е и по-доброто, те могат и да се допълват. Разбира се, не всички протичания са човешки. По същество обаче, за каквото и протичане да се заговори, то вече е присвояване и става човешко. Поезията като текст е типично словесно протичане. Обичаме поезията. Между основанията да я обичаме и търсим е и това, че тя е по-смислово многоредова от практическото слово, чийто контекст го прави смислово едноредово. Да, но ние, които държим на ясния приложим смисъл, държим и на това в онова, в което участваме, а и разбираме, да е налице и означен живот. А именно това се постига, когато в едно протичане се съчетават няколко смислови реда. Разбираме, че едно казване е поетическо, по странността на твърденията му и тяхното странно разполагане. Разбира се, обръщаме повече внимание на отделните твърдения и по-малко на това дали те прехождат в общо послание. Това занимава повече специалистът-анализатор, който в по-добрия случай назовава това принципно двуредие – това, че в добрия поетически текст се твърди и отделно, но се постига и общо твърдение-послание. Поетическият текст никога не е само слово. Той е и словесна мелодия, ред от повторения, асонанси, съзвучия и рими, чиято мелодична пълнота и свързаност упойват. Това слово-мелодия става още по-многоредово, когато към него се добави сложният в себе си ред и на някаква музика-съпровод, а и на пеене, което оплътнява гласово думите и фразите и ги отделя от практическата говорна знаковост. Не че още в тембрите на нашите гласове вече не правим онова генерално удвояване на смисъла, което се постига, когато един поетически текст се пее. Но да се върна към основното, към двузначността на антонима “човек-общество” и това, че човекът не е общество и обществото не е човек, но че едното не може без другото и че двете преливат едно в друго. Човекът и обществото са и думи-идеи, означаващи различни предмети, но са и подвижни предмети, които в хода на своята подвижност се свързват в съчетания, за назоваването на които нашата реч не винаги разполага с подходящи думи. В какво е проявена подвижността на човека. Преди всичко в това, че живото човешко тяло, собственият човек, не само е преход от някакъв вид висше животно към вид или, казано по-точно, към поредица от видове, носещи името “човек” и образуващи неговата история до влизането му в собствения човек. Смисълът е не само в прехода, а и в добрата редукция, че в своето сегашно “себе си” човекът има освен прехода от висшето животно към собствения човек и цялото по-ранно биологично развитие. Един вид отворен към него, човекът го носи и в себе си. Той е и наслагване от по-общи, които не са човек и които са в него. Към по-близките по-общи с животното той прехожда и при своите общувания с животни. Така че няма по-лесно от това да се твърди редуктивно, че човекът е и животно. По-трудни за възприемане са другите по-общо, в които той изпада и които на пръв поглед нарушават неговата отделност-тяло. Първата от тях е с другия човек. Аристотел я е назовал добре в своята “Никомахова етика”, като е казал, че човекът е “двойково същество”. Тази двойковост е и началото на човешката социалност. Човекът, т.е. отделният човек се свързва, първо, с двамата заедно – двамата с любимата, със съпругата, с приятеля, двамата на майката с детето и прочие двама. Т.е. отделният човек не само е с друг, което се казва с поясняващо предикатно име. В тази двойковост той наслагва върху субекта на единия с това тяло субекта на двутелесния. Kоято двутелесност не е видима. E, тя като че ли става малко по-видима в половия акт, това временно свързване в общо тяло, при което то става двуглаво, четириръко и четирикрако. Затова и твърдя, че освен другите привлекателности, поради които се търси, половият акт е така желан и поради това временно постигано по-едро тяло. Но човекът, отделният човек се свързва и с повечето на групата, а и с още повечето на племето и народа със същия език и същия начин на живот, което свързване е, разбира се, и усилване, и отслабване-понижаване на по-собственото свое. Онова, което подчертавам в унисон с казаното по-горе, е отново не предикатното име, което се получава при това свързване, а другата персона-субект, която се добавя към тази на отделния човек. Това усилване или отслабване е не само външно означено, то е и нещо вътрешно, различно от отделния човек, който някой е бил, преди да се усили или отслаби от общността и обществото. Твърдя, че това уголемяване-намаляване, предхождано от постигната променливост в обема на света-място и реалността-време, не са между другото. Твърдя, че те са реално налице при всяко живо човешко същество. Затова и да се говори за човека означава да се говори за средата му или, казано по-точно, за многото среди, които са му нужни, за да може приспособявайки се към тях, той да добие и повечето субекти, които го усилват и са му нужни за по-дългото му оцеляване. В което той провижда и своето безсмъртие. Силно променливо същество, човекът е развил тази прогресираща на земята среда, която не само му служи непосредствено. С проблемите, които му създава, тя и убързява неговата променливост. Казвам среда в единствено число. Но средите са винаги повече. Другите като него, с които живее, също му стават среда. В това търсене на нова и нова среда толкова променливият човек влиза и в собственото си тяло. В усилието си да бъде човек, различен от тялото си, той превръща в среда и своето тяло. В което е и особеният принос, първо, на човешката група-общност, а после и на човешкото общество. Точно, както тялото тръгва от биология-природа, за да стане нещо друго, така обществото-среда, опитало се да стане различно от предметната среда, се връща към като че ли същата среда, от която е тръгнало. Но всъщност поради натрупванията на толкова знания и технологии, тя се е променила значително и от по-идеалното, което е била по-рано, е станала, първо, по-реалното на точно тази земна природа, но и, второ, се е разшила и към един ставащ все по-конкретен космос. По-рано е била само земята и аурата на идеален цял свят, сега от земята се прониква в един все по-конкретен космос. Да, така е. Когато разговорът, а и монологичното говорене са по-добри, те започват с антонима “човек-общество”, като в една или друга степен нарушават неговата по-крайна номиналност. Няма ред в това нарушаване. То може да е спорадично и непостоянно, но може да развива и по-дискурсивна номиналност, устремена към постижима цел. Проблемът е, че говорещите обикновено не осъзнават, че говорят не за самото реално. В което е и тяхното говорно действие. В по-добрите случаи говоренето, постигнало такъв обогатен номинал, бива преустановено и говорилите се обръщат към извънговорни реални действия. Те са тези, които водят до нужните промени в средата-реалност, в която се живее – промени и в самите хора, а и в нещата и средата, които са се обсъждали. Това е напълно възможно, но сме отдалечени от него. И поради други причини, но и защото, нито в редовото, нито в научно-философското говорене не е достатъчно осъзнато това т.нар. дискурсивиране на т.нар. номиналност. Не е достатъчно осъзнато, че във всички случаи и когато то се изпълни с едно или друго дискурсивно реално, то остава номинално. В което е и истинската задача - то да се приложи в последваща дейност, при чието прилагане неговата разгърната и значи приближена към съществуващото номиналност да премине в реална промяна и да се съгласува с вече съществуващото. Ние мислим не само, за да разберем съществуващото, но и за да го променим и да го направим човешко. Именно поради това нашето мислене-разбиране е и правене. Затова озаглавих това есе с този едър антоним “човек-общество”. Защото смятам, че т.нар. осъзнаване би трябвало да започне именно от неговото по-съответно разбиране. Както се опитах да убедя (дано да съм успял!), то е своеобразна смислова пулсация между еднозначно значение и по-разгърнато понятие, което за разлика от него никога не е едно и също.
|
|
Коментари по темата |
|
Аз Ви благодаря, професор Богданов, нищо, че няма да отговорите на въпросите ми - текстът е така всеобхватен, че даже се учудих, че коментарът ми е станал толкова дълъг - със сигурност с излишни, но и с други - присвоени човешки неща - като това - да мисля, въпреки номиналността и продължаването, случването като лично. Или - да мисля тази номиналност, тази реалност на ръба - като истинска реалност - хубава не само с това, че ще продължи реалността, но и с това, че пристига като възможна и за нас, и всъщност - променяща дори само с това, че е номинална, несъвпадаща, допълваща.
Понеже още не съм публикувала в раздела с дебатите обсъждането на книгата "Текст, говорене и разбиране" в НБУ, си позволявам да сложа линка към вестника на университета тук, за да може Декарабах и другите, които влизат отдалеч - да го прочетат:
http://news.nbu.bg/fileadmin/nbufiles/2015/universitetski_dnevnik_2015/Universitetski_dnevnik_-_11-2015-_01.pdf
И Честит 1 юни на всички! |
Тема № - 143 |
Коментар № - 7984 |
|
vesselina vassileva - 2015-06-01 09:21:52 |
|
|
Прочетох с удоволствие, Веселина. Мислех, че, въпреки че нерядко сте правела отлични коментари, сте ми преди всичко фен, който ползвам. Но виждам сега, че ненапразно сте чела всичко мое по няколко пъти. Познавате и него, а точно сте проникнала и в тази работа, като без излишни думи сте вървяла в нейната посока, a и сте добавила пояснения и изводи, от които тя се нуждае. Така че, позволете, да не ви отговарям на въпросите, за да не задълбая в детайли и така косвено да подчертая ценността на вече казаното.
Да, така е исках да покажа колко естествено ограничени са не само краткото значение на думата "общество", но и натрупалите се по-дълги и че за да ползваме по-добре тази идея, е нужно да стъпим в обхвата и на ред други идеи, които вие сте изброила. Това и обещах в предишната си кратка критическа реплика. Да пренапиша този текст с посочените добавки. Вие и ми помогнахте за това с вашия коментар. Благодаря ви. |
Тема № - 143 |
Коментар № - 7983 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-06-01 08:30:16 |
|
|
Бях си въобразила при първия прочит на текста, че неговата основна задача е да покаже как точно се преминава от говоренето към случването тук и сега за един човек, и няколко дни, преди да го прочета отново, си мислех за това, и дори разбрах как – чрез свързването с друг, което пък от своя страна бележи една непозната за нас проява на правенето на общество.
Ако приемем заглавието на новия текст, така както е заложено в антонимията, рискуваме да пропуснем безбройните прояви на общото-общностно, с които постоянно влизаме в различни общества или които постоянно ни съпровождат без дори да си даваме сметка защо са важни и каква част от нас са.
На обсъждането на книгата на професор Богданов се опитах да систематизирам основните прояви на еднозначното значение и по-разгърнатото понятие през призмата на дългия разказ за краткия живот, представих си теорията като надхвърляща отделното и влизаща в дългия ред на биологията и на човешкото свързване, но не си дадох сметка, че става въпрос именно за общество и че дългият разказ е и това.
Обществото, което започва от семейството и търпи различни прояви в интерпретацията и ословесяването си – и което може да приемем като връзка, която от биологична гледна точка се представя чрез наследствеността и гените, а от дискурсивна – чрез продължаването на предзададеното, но от друга страна – общество, което се проявява в полиса/държавата, и в което нещата се разширяват така, че нямаме просто генетична наследственост, а продължаване на един или друг смисъл и промяна, на едно или друго значение, което обаче се случва и в самото семейство, защото продължаването на рода не остава само вътре в рода – задължително е да се допусне друг. И обществото, което има неназовими значения, близки до тези на метафората за андрогините, при които някога се разделя тялото, но те остават все още свързани като душа и като невидими връзки, защото и днес, не само в половия акт, хората търсят своята половинка.
Това, с което този текст допълва книгата е - как именно се съотнася свързването в общност, от една страна, на биологично ниво, от друга страна, на чисто социално-духовно ниво, а от трета – как едното следва модела на другото, като допуска той да бъде променен, именно според неговите правила. Да, ако човек успее да си представи това, защото няма как да успее да го класифицира – космосът и безсмъртието стават подредени и видими. Така или иначе – тази всеобхватност, това надхвърляне, за което рядко се говори – не идва от нищо друго, а от свързването в общност, в която отделният човек има функцията на настоящия момент „тук и сега“. Така – от една страна има два фактора – отделният човек (смисъла) и настоящият момент (действието), които задвижват възможността те да съществуват в постоянно движение и част от една картина - заедно с обществото (значението) и продължаващото случване (времето).
Този текст, които имаме сега, е изключително важен – бих казала – смразяващо важен до степен, че да не можеш да си позволиш да го разбереш, защото неговото разбиране води директно до правенето на реалността и от това - дали ще успее да се разбере, зависи продължаването или отпадането – подобно на оцеляването и отмирането при биологичното.
Първото, което прави впечатление – спрямо теорията на професор Богданов, е думата „социален“, която придава общественото на отделния човек. Докато четях книгата, не един път си мислех, че тя е проява на нов жанр, и дори на нещо, което надхвърля жанровостта, защото жанровете възникват веднъж от социалните практики и втори път - от предзаложенето в дискурсите, както и от дейността – но се губи една от посоките, която в теориите на професор Богданов съществува и може да се нарече „бъдеще“, но тя не е просто въпрос на време, а и въпрос на случване, въпрос на промяна, на пренасяне отвъд и на връзка с едно обществено, което не е въпрос само на опит и на „тук и сега“ – а и на нещо, което в този текст е може би най-важно: как да излезеш в правенето, в реалната промяна, в човешкото реално.
Това излизане в човешкото реално, което е промяна, която трябва да се съгласува със съществуващото, не е нещо абстрактно, тя може да бъде и нещо съвсем конкретно, произлизащо от неща като „казано-сторено“, или от нещо, което е описано философски, а след това да трябва да бъде случено човешко. Но как? Много от нашите неща отмират и на този възлов етап – да разбереш едно нещо, но да не можеш да излезеш от него и да го направиш. И въпросът е – какъв е жанрът за това и това жанр ли е или нещо друго. Способност да останеш във времето и да изчакаш случването? И в книгата професор Богданов не му дава име, понятие, предикат – но го е обговорил, а в този текст – го е и показал – не чрез самото него, не чрез самия човек, а чрез работното редуктивно и търсенето на „непромененото общо“, чрез създаването на общността и продължаването на отделното в нея.
Не случайно думата „общество“ я няма в елинската класика – нямах я и аз, докато четях книгата последния път и докато разглеждах текста сега си помислих точно това – че „общество“ е липсващата ми дума, но дали това не е така именно поради бъдещото свързване, което тя може би означава, а също и съдържа в себе си – защото излизането във връзка, в промяна, в правене, е и един вид общество. Или по-точно дали обществото не е онази дума, която елините са търсили, подобно на думата, която търсим ние сега, за да означим не само свързаността, но и промяната от тази свързаност, която в някои случаи може и да не се случи, така както държавата тогава никога не е била едно точно определено място, а е пространство с подвижни граници и още по-подвижни индивиди. От такъв тип е и смесването на „държавата“ с „обществото“. (Милорад Павич казва, че събраните ръце са думата, която сме забравили – а тук се сещам, че именно събраните ръце са и онова, което е повече от един човек.)
В текста професор Богданов представя две важни положения – едното на работната редукция и другото – на номиналното по-реално общо положение, което обаче не е самата реалност – за да представи иначе играта между общото и конкретното, спрямо които винаги има и едни неописуеми и невидими по-конкретно и общо реално положение – невидими защото, едното е в процес на правене и следователно неговата подвижност е неуловима, а другото – е невидимо поради своя обхват. Именно това неописуемо е реално съществуващото, представено максимално близко чрез по-разчленената номиналност. В тази теория не липсва и биологичното – живото сърце и човешката памет, живото сърце е израз на протичане – пулсация, а усилената от речта човешка памет е възможност и за усилване на самото време, от една страна, а от друга – възможност за смесване-моделиране на време – минало, настояще и бъдеще. При човешката памет има две неща, свързани и с речта – едното е спомнянето, което е именно смесването на времена – защото може да премести едно време в друго време, а другото е разказването.
Езикът е довел до чудото на разширилата се на земята материална човешка среда, а и до нейното удвояване със склад-набор от езици и видове речи и дискурси, които, като се сменят, се сменят и световите-реалности на онзи, който ги ползва. Оттук могат да се извлекат много неща, но на първо място се вижда самата зависимост на дискурса от паметта – това може да се разбира философски, но то се разбира и биологично, защото паметта е функция на човешкия мозък, на живия ген така, както по подобие преминава и в дискурса. На второ място – това е предпоставката на случването във всички негови форми – от най-конкретната, до най-неописуемата.
След като прочетох текста първия път – онова, което все повече се избистряше и оставеше от него – беше онова, което в книгата също е казано на различни места, но вероятно нашата човешка природа не е способна да го помни и да го знае поради неговата подвижност, но и поради още две неща – поради това, че може и да не се случи нещо, което е тръгнало да се случва, и да отпадне, и по-важното другото – че това случване зависи от особената ситуация на свързване в общност.
В тези два големи ареала на конкретното индивидуално тук и сега, което е краткият живот, и на другото – предзададено протичащо смесено, което е дългият разказ, си мислех, че именно тук и сега ситуацията и краткият живот са тези, които добавят и променят, но не е точно така. Връзката между тях е въпрос на случване, а това случване е въпрос на връзка и влизане в общност. Например, ако човек каже нещо в един текст или реално говорене, което казано-написано нещо трябва да се направи, да стане говорене-правене, да се случи – то може и да не се случи. В повечето пъти вероятно не се случва – но причината не е в отделния индивид – в този който казва, или в този който разбира – а в особената връзка между тях. Случването зависи от връзката. Доста трудно – имайки предвид, че в повечето пъти те не са от едно естество – и да трябва все едно случването да зависи от възможността да си говорят ангел и човек. Но пък има толкова много случени неща.
Професор Богданов извежда това важно нещо от интерпретация на Витгенщайн, който, казвайки, че езикът е границата на нашия свят, не обръща внимание на неграницата, и на това, че, да, наистина езикът може да бъде затвор, ако не се изпълнят две важни стъпки: ако не се премине към нещо друго, към правене-случване, което е преминаване и от един човек-идентичност към свързване с друг, което е и губене на идентичното едно и преминаване в друго общностно. Тази особена връзка между отделните предмети, които искаме да имат едно значение и езика с повечето значения, който води до разногласия с отделните хора, са двете страни на протичането, което винаги става в повече смислови редове. По някакъв начин излиза, че разбирането не е разбиране на нещо, а синхрон между различните смислови редове, породени от различните хора и различните езици.
Работната редукция на професор Боданов тук е да сведе протичането до текст и текста до протичане - осмислянето на едно протичане чрез текст е заложено в него, обаче – това е другото голямо важно място в текста: „дали обясняването на едно протичане с текст открива съдържащия се в него текст. По-скоро двата текста се разминават, а, което е и по-доброто, те могат и да се допълват. Разбира се, не всички протичания са човешки. По същество обаче, за каквото и протичане да се заговори, то вече е присвояване и става човешко.“ Тук идва и друг въпрос – какво означава това – че протичането е протичане поради сигурно проектиране на случване, което може да остане неразчетено ли? Когато не бъде открит вътрешният му текст, това, което не е дискурсивно заложено, а е неговото собствено текстово, което може да остане неразбрано поради несъгласуване на смисловите редове и езици на различните хора (ако не можем да се настаним в смисловия ред, откривайки текста). И може да остане неразбрано сега, да придобие дискурсивни функции и да се случи след време за други? Благодарение на паметта и опита, а не благодарение на човешкото сърце (конкретния живот)? Въпросите не се изчерпват само с този – от една страна, имаме смислово многоредово слово, от което зависи случването, а от друга, имаме практическо слово, което поради контекста си е смислово едноредово – но именно то е конкретно приложимото правене – с какво първото възможно случване е по-важно, или не, от сигурното правене на практическото смислово едноредово правене? Дали това е центърът на новия заглавен текст – двата отговора – човешкото присвояване и означаването на живот, което се постига, когато в едно протичане се съчетават няколко смислови реда, които означават и преминаването от отделно в общо.
Трябва да призная, че ако в един текст професор Богданов заговори за поезия – усилвам вниманието си многократно – това означава веднага няколко неща – и най-вече, че на фона на многоредово смислово протичане, именно чрез работна редукция, ще бъде показано онова, което чрез казване, е най-близо до самата реалност. В този текст това се прави по отношение на словото-мелодия, което дискурсивно е заложено чак от първия жанр – празничността – до днес, когато жанрът не е нещо, което се свързва директно и само със социалността и практическото, но също естествено свързва различните парадигми на една и друга реч – на една особена реч с редовата реч, а в случая – мелодията на поезията и интонацията в редовото говорене: още в тембрите на нашите гласове вече правим онова генерално удвояване на смисъла, което се постига, когато един поетически текст се пее.
Понякога смесваме различните смислови редове и помощни функции – не за да подпомогнем разбирането, а за да го прикрием, но и това не е, за да се саботира разбирането, а за да се стигне до сигурно случване, тъй като сигурното прехождане към случване изисква връзка с друг, изисква изпадане в общност – затова одругостяването изсиква от случващата го страна да го разпознае. Антонимията човек-общество, както и вероятно всички други антонимии-опозиции, са именно такъв род прехождания, които поради неназовимостта си, тъй като са процеси на прехождане – рискуват да изпаднат в неслучване и да останат отделни. (А знаете какво казва още Платон в „Закони“ – в пространството между техните две страни се раждат боговете.)
Важното в този текст е понятието за това прехождане, в което се раждат боговете на протичането човек-общество като и едното, и другото са представени по начини, които рядко назоваваме – протичащи между усилването на човешкото същество и отслабването на по-собственото свое – и всъщност правене на самото реално човешко същество – което пулсира между отделното и свързаното и също толкова не може да бъде назовано в каквито и антонимии да се опитваме да го придвижваме, тъй като то е в процес на правене винаги и не само то – в такова протичане и пулсация се намира спрямо човешкото и обемът на света-място и реалността-време. Моят въпрос към професор Богданов тук е – дали обаче това се отнася само за живото човешко същество, за неговата многосубектност, за неговото по-дълго оцеляване и безсмъртие – или за човешкото същество изобщо – когато не гледаме на живота и смъртта като на антонимия? Още повече, че собственото тяло е само една възможност за среда.
И така. Много от нещата могат да останат неразбрани, дори и останали неразбрани, те пак ще се случат, тъй като са заложени да се случат не само в човешкия живот, но и въобще във вселенското ни съществуване. На някои хора – ще изглежда, че не са им се случили, защото няма да са ги разбрали. Всичко – както казва в един друг текст професор Богданов, зависи от обхвата на света – който обхват, включва и свързаността човек-общество. Затова накрая ще се опитам да напиша това, което текстът казва финално, или по-скоро начално – в прехождането към нещо друго.
Дори и доброто говорене, постигнало „обогатен номинал“ – т.е. общи положения, които са до болка близко до самата реалност, спира и говорилите преминават към „извънговорни реални дейности“. Тези „извънговорни реални дейности“ водят до нужните промени в средата-реалност, в която се живее – а и в самите хора. Професор Богданов казва, че сме отдалечени от това, защото нито редовото, нито научно-философското говорене не осъзнават т.нар. „дискурсивиране на т.нар. номиналност“ – с което разкрива една от важните характеристики на практическото правене, идваща от отговора на въпроса какво е всъщност – дискурсивирането на номиналността. Според мен, това е виждането на общото, неговото продължаване и последващо случване, когато номиналното се превръща в опит, памет и предзададеност – когато нещо дори и да не се случи на един, може да се случи на друг. Но има и друго – разликата между „практическото правене“ и „случването“. „Случването“ е особено поради няколко причини – основните от които са – че става на фона на различни смислови редове и в средата на различни хора, които се свързват. Обществото се прави и от това, че нещо може да се случи, но то остава номинално – т.е. възможно реално.
Първоначално разбрах текста по този начин: че когато човек казва нещо, той след това трябва да премине към правене-случване, ако не успее да случи казаното, неговият текст-реално говорене остава в режим на дискурсивна-номиналност – и може да доведе до случване при други. Именно това случване – води до реална промяна в съществуващото, защото се свързва с други и разгръща връзката човек-общество, но тази промяна може да се направи и конкретно – случването в този случай зависи именно от свързването – в книгата това е показано чрез свързването на автора и читателя, които по един или друг начин пак зависят от дискурсивната номиналност, но може да стане и в реалното говорене – което пак зависи от свързването.
Погледнато отгоре – текстът се занимава с редуктивното разширително атакуване на думите-идеи, с всекидневната практическа яснота, от една страна, а от друга с тяхното по-разгърнато изказване, занимава се с двойната истинност на краткото значение и по-разгърнатото понятие, синоним на дългия разказ за краткия живот. Функционалното понятие, което професор Богданов прави – „работното редуктивно“, показва една много важна зависимомост – тази на „непромененото общо“. Примерно това е показано спрямо думата „общество“ и нейното създаване, а нейното продължаващо значение се носи от това, че, за да се случи едно нещо, то човек влиза в общностност – т.е. от тази дума зависят тези две важни неща – случването и заедността. Тази заедност е важна за случването и с това, че се проявява като многосмисловост и като допълнителен субект, като двойковост, като другото в нас, като любов. Тази заедност поставя под въпрос крайната яснота на думата за човек, който се оказва най-променливото същество, чиито параметри, и чието случване зависят от свързаността му с други. Или както казва професор Богданов - всичко това поставя под въпрос краткото практическо значение на думата-идея „човек“, която е най-добрият пример за лоша редукция, при която обсъжданият предмет, името и значението съвпадат и са реални дадености и за езика, и за външния свят. Чрез въвеждането на понятието за номиналност, за номинално най-близко до реалността положение, професор Богданов показва начина, по който се образуват и действат дискурсите. Чрез понятието „пулсиране“ той свързва с биологичното на живото сърце и живота, и човешката памет, усилена от речта, която може да моделира време. Изключително важно е и следното – това, че в едно протичане е заложено неговото осмисляне чрез текст, но и че това протичане има и друг съдържащ се в него текст. На това място в текста за първи път се появява човешкото – въпросът, че всяко обсъждано протичане се присвоява и става човешко. Тези редове от различни текстове, пораждат още повече редове на смисъла, защото искаме да е налице означен живот, излаз навън – един сигурен излаз навън. Самата дума-идея за общество е такъв излаз навън – какъвто е дори интонацията на гласа, правеща писания или говорения текст – друг, което означава, че и човекът е излаз навън – и като тяло, и като невидими неща, и като биология, и като всичко. Професор Богданов ги нарича „подвижни предмети“, нещо, което е като самото протичане-случване, което винаги зависи и от среда.
Това, което искаме, е реалната промяна, която все пак се случва, която все пак прави прехода между говоренето и случването и се включва във вече съществуващото – и това е човешкото, което никога не е едно и също и при това - винаги зависи от връзката с някой друг. Безспорно най-интересното нещо е възможността различните номиналности да се дискурсивират, както и това, че с каквото и дискурсивно реално да се изпълнят номиналностите – те все пак остават номинални – и за нас. |
Тема № - 143 |
Коментар № - 7982 |
|
vesselina vassileva - 2015-05-31 23:38:43 |
|
|
Чета с критическо око есето, което е наистина важно и по-добре отколкото в "Текст, говорене и разбиране" изяснява останали неизяснени принципи. Същевременно виждам, че на определени места съм прелитал по-бързо отколкото е редно към следващото. Така че се налага да запълня тези прелитания и да въведа раздели. Това е особено нужно по темите за добрата и лошата редукция, а също и за т.нар. номиналност. Така че не се отказвайте от разбирането на този текст. Ползата ще е обща. |
Тема № - 143 |
Коментар № - 7981 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-05-31 10:12:56 |
|
|
|
|
|