РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ДУМИ, ЗНАЧЕНИЯ, ПОНЯТИЯ И НЕЩА. Богдан Богданов |
|
|
Заглавието на следващата моя книга е редно да бъде “Думи, значения, понятия и неща”. Разбира се, този ред може да стане и по-дълъг. В него могат да се вмъкнат и “идеи”, “представи” и “образи-символи”. Това обаче би размило заглавието, което трябва да е знак-етикет. Още повече, че по горните добавки се спори и те не са в обсега на всекидневното разбиране, което е действителният предмет на това обсъждане. Но какво по-точно имам предвид, като говоря за всекидневно разбиране? Това, че то е компромис между по-кратко и винаги по-бедно словно назоваване на нещо, което се визира в един изказ, и по-косвено опериране с повече негови значения, което за разлика от първото е по-богато като смисъл и се осъществява в по-дълга фразa. Когато този компромис не е ефективен спрямо външното, което се назовава, той се допълва от друг подобен компромис, правен от същия говорещ или от друг, който участва в това наричане. Но то се допълва не само от друго казване, а и от последващо правене. В човешката среда казванията се свързват и помежду си, и с действията, които следват от тях. Така че отделните човешки казвания почти никога не са сами по себе си. Те винаги се нанизват в по-дълги текстове, като прехождат и в правения. За което няма съществена пречка, тъй като всяко казване на нещо е и словесно правене на това нещо, а и всяко реално правене на нещо е и имплцитно казване, което и може да се изрази с текст. Но защо тези четири думи-идеи, изредени в заглавието, го оформят добре като знак-етикет? Защото думите, значенията и понятията са основните средства на човешката реч, която като че ли противостои на външно съществуващите неща, първо, като ги представя, но и, второ, като построява свят, който повтаря външното, но и го променя с оглед на конкретна нужда в момента. Човешката реч реферира към някакво външно, но и го прави речево такова, каквото твърди, че то е. Много по-често се спира до това словесно правене. Да, но то е и един вид подготовка за онова, което впоследствие се прави и реално. Естествено, това реално направено не съвпада с казаното, а го допълва, а нерядко и изцяло го променя. Именно по този начин е възникнала продължаващата да нараства човешка среда на земята. Нейните безброй вещи, предмети и уреди, с които си служим всекидневно, не са били налице в предишната среда, а са добавени към нея. Така или иначе, живеем в околна среда, която не е изцяло направена от нас. Реките, полята и планините не са наше дело. От друга страна сме натрупали безброй вещи, предмети и уреди, които не са съществували, но са били нужни и затова сме ги направили. Разликата между едното и другото не е пълна. Планините не са наше дело, но нещо в тях е резултат и от нашето присъствие на земята. Нещата, направени от нас, в по-добрия случай се съгласуват и с планините, и с всичко природно на земята. Това е така или е нужно да бъде така и ние се стремим да го постигнем. Но, така или иначе, в нашата реч околната ни среда и светът са цели. Реферирането към съществуващото и направеното е едно и също. Което и ни заблуждава и ни кара да мислим, че всичко съществува по един и същи начин. Тази заблуда се усилва и от това, че не различаваме невъзможното да се направи от онова, което е възможно и което се прави. Една от съществените причини за това неразличаване e, че и за едното, и за другото няма пречка те да се правят словесно. Това е и основанието, че в това заглавие подчертавам тези две страни - на думите, значенията и понятията и на нещата-външен свят, които съществуват и като че ли противостоят на нашия език-реч. Да, така е – външният свят противостои на нашата реч, която също съществува, но като че ли само инструментално като средство за назоваване. Така е обаче в плана на тяхното противопоставяне. Има и втори план - на тяхното свързване. Има външни неща, съществуващи по няколко различни начина, има и речево правени неща, които също са неща и част от които не съществуват, но могат да започнат да съществуват, ако хората се нуждаят от тях и ги направят. Както вече казах, именно така са възникнали толкова многото вещи, предмети и уреди в човешката среда. Това е било известно на древната стоическа семиотика, която е нарекла тези неща lektа, и е още по-добре известно на съвременната семиотика на Пърс. То обаче е останало практически неизвестно за съвременното теоретично, а и за всекидневното човешко рефериране към т.нар. неща. Вината за това е силната в човешкото съзнание реификация, че речта е нещо инструментално, а нещата, за които се говори, са вън от нас. Да, но, както казах, има и втори план, в който човешката реч и т.нар. външно се смесват. Именно на този план служи добре думата-идея “нещо”, с която се означава външно съществуващото - и в случаите, когато то е посочимо, и в случаите, когато не е уточнено как, но и в случаите, когато е съвсем сигурно, че то не съществува. Нещото е референт, денотат и сигнификат, казано с термини, то се нарича и предмет, и обект. Особено “обект”, което не само на български е чуждица, добре обслужва образуването на понятие-термин по тази тема. Понятието дума с подчертано и дори формулирано значение. То е и съвсем ясна ценност, която е, че по-умните хора си служат с понятия, особено учените и философите. Да, но като всички думи в човешката реч и понятието, дори когато е осмислено и определено, е по-бедна словесност, която се допълва и коригира компромисно от по-богатия текст на една или друга по-дълга реч, боравеща с повече значения. Разликата е, че беднотата словесност на думите-непонятия се върти около основно значение, по което няма уговорка, докато при понятието тя е уговорена и дори формулирана. Но, така или иначе, и тя е отностелно по-бедна и онова, което прави с нея по-дългата реч, е същото, което тя прави и при думите-непонятия – уговореното и спряното се уточнява в поредица от синоними и антоними. Именно в този план на по-дългата реч и при понятието се разбира, че нещото-предмет-обект може да бъде и lekton, нужен за назоваването на едно външно, което е именно то, но което, като се свърже с друго, става друго и налага и употреба на друга дума, чрез която да се назове по-съответно. Но независимо дали става дума за понятие или за редова дума-непонятие, и в двата случая се влиза в компромиса на двойното назоваване, което е характерно за всяка човешка реч. Тази книга е практическа теория на референцията, която се върши по посочения двоен компромисен начин. Оттук следва и представената идея за нещото, говорен свръхсиноним на онова, което се нарича и “предмет”, и по-учено “обект”. С неравенството между него и по-разчленения в заглавието негов антоним “думи” подчертавам, че ние сме в речта и чрез речта назоваваме външното, в което живеем, но и го правим, като по този начин развиваме и втората проява на нашето съществуване - добавяме към по начало съществуващото, към което реферираме, по-собствено нашето, което правим и към което също реферираме. Страната на речта съм разчленил на думи, значения и понятия. Но и “думи”-те са нещо разчленимо, и то не само за филологически образованото, но и за всекидневното съзнание. Думата “дума” означава, първо, нещо по-широк - означава “слово”, “фраза” и “текст”, особено в множествено число. От друга страна тя означава известната класификация на съществителни, местоимения, прилагателни, наречия, съюзи и предлози, а и глаголи. Всички те сочат някакво външно, но маркират и отношения в самата реч, които съвпадат, но и функционално се разминават с външното. Всички думи имат основно значение. Знаещият езика го разбира. “И” означава добавяне в равенство, докато “но” означава влизане в разлика, която е по-голяма в сравнение с означената с “а”. Когато някой нарушава това значение, го поправяме или коригираме в себе си онова, което казва. Разбираме също и сериозното основание да бърка - знаем, че “но” и “а” освен че имат различни значения, имат и свързващо ги подобие. Така или иначе, и основното значение, и другите значения на всички думи в речта са дума или повече думи. Разбира се, знаем, че значението-дума може да бъде и значение-нещо. “Маса” означава предмета “маса” с нейните функции, които я различават от предмета “стол”. Референцията винаги се уточнява допълнително с посочване или местоимение, което потвърждава за коя маса става дума. Онова, което е добавено научно към знанието за посочимите неща в 20-и век, е, че думите, с които те се означават, сочат и клас от подобни предмети. “Мъж” означава и всеки мъж. Което веднага се е разширило с допълнителното знание, че всяко посочимо участва и в други класове, които му придават и други значения. Не може да се каже, че въпросът за идентичността на посочиимото е пределно ясен и за всекидневното, и за научното съзнание. Така или иначе, тази идентичност постоянно се уточнява в ситуациите на говорене, които се делят на две неравностойни противоположности. По-силна е страната на случаите, когато отнасящият нещо към някакъв клас държи повече на класа отколкото на нещото. Нещото се отнася ясно към един клас. Вторият случай, когато се мисли и за другите класове, към които едно нещо принадлежи, е по-рядък. Разбира се, най-рядък е средният случай, когато се знае, че това нещо участва и в други класове и говорещият се опитва да различи неговото основно от допълнителните му участия, като формулира това и с думи. Знаем отлично при двата естествено противопоставени класа “мъж” и “жена” разноречията по въпроса за белезите на мъжкото и женското. Те могат да бъдат повече и по-малко и са въпрос и на личен, и на колективен избор, които никога не се осъзнават достатъчно. Споровете се допълват от практики на различни действия, които въвличат в допълвания на смятаното, често в пълен разрез с него. Живеенето е постоянен компромис по съчетаване на различни мнения по значението на един и същ посочим предмет. И все пак, когато става дума за посочимо нещо, самото то като съществуващо значение-нещо е достатъчен аргумент-предикат за самото себе си. Каквото и да означава “лъв”, той е налице и свидетелства за своето значение. По-сериозният проблем са т.нар. непосочими неща. Когато става дума за качества, представяни от прилагателни, речта е предложила решение. Наред с “добър”, “красив” и “висок” е развила и съществителни, представящи самото качество – доброта, красота и височина. Те са типични lekta. Спорът по тяхното съществуване прави и основната разделителна линия във философията, която е за това дали нещото, което сочат тези имена, съществува, или не съществува. Всекидневното говорене отговаря практически с “да” на този въпрос, а несъзнателно в своята по-дълга реч, като се опира и на повече значения, може да отговори и отрицателно. Казано сумарно, то мени своите философии, не че нерядко така не постъпват и научното, и философското говорене. Проблемът е, че непосочимото в човешката среда не е само качество, на което може да се даде име, а че непосочимите референти-денотати са голям брой, по които теорията на референцията не е достигнала до добре уговорени видове. Това от една страна е без значение, тъй като, както вече казах, всекидневното слово и свързаната с него човешка практика имат компромисно решение по този въпрос. И все пак това решение не е осъзнато и представлява механизъм на допълване и влизане в ред от грешки и коригирания, с които човешката среда като че ли се справя. Проблемът е, че човешката реч гъмжи от идеи-неща като любов, приятелство, държава, общество, политика и справедливост, по които няма колебание, че съществуват. Те, естествено, са предмет на едно или друго разглеждане в специализирани области. Лошото е, че определени втвърдени идеи като тази за понятието всъщност пречат да се разбере, че самата практическа реч разполага с решение, което поставя под въпрос самото понятие, като го отваря към повечето значения, които самото то отстранява. Така че и във всекидневната, и в научната реч силно оценностената и реифицирана идея за понятие се възправя срещу самата себе си. Именно това е и сериозното основание то да се появи на трето място в горното заглавие. Какво е понятието? Осмислено и формулирано основно значение. Това е и по което то прилича на реифицираните думи-непонятия. То обаче е по-разгърнато означаване на нещото като дума или повече думи-значение, в което неконтролирано се намесва и значението-нещо, т.е. това съществуващо, което е негов предмет. Затова и т.нар. определения на понятия са ту самото разгърнато значение, това всъщност означава и понятие на български, ту също така разгърнати описания на предмета на понятието, ту смес от двете. По този въпрос не ми е известно да има добра класификация. Което и ми дава право да твърдя, че и при понятията, както и при редовите думи човешката реч функционално смесва значенията-думи със значенията-неща. Но, така или иначе, има ли понятие, би трябвало да е налице и добро определение. Понятията се дефинират. А определянето-дефиниране какво е? Разгърнат субект-нещо или значение, които се поясняват с отпращане към по-широко значение-нещо или по-широка дума-значение. Т.е. смесването на едното и другото продължава, както то става впрочем и при разбирането на думите-непонятия, с тази разлика, че дефинирането при понятието откроява по-добре, че нещо или неговото значение са членове на класове от подобни неща или значения, назовани с други думи. Та да повторим какво означава да се дефинира едно понятие? Означава то да се свърже с друго по-общо значение и по този начин да се ограничи действието на многозначността на думата. “Държава” и “общество” са български думи в настоящия статус на нашия език. Те са понятия, не означават нещо посочимо и се употребяват като редови думи, като никой не се съмнява в съществуването на нещата, които означават тези думи, а и всеки се насочва към който от техните белези реши, когато говори за тях. Както казах, езикът гъмжи от такива думи-понятия, при които е достатъчно да няма сигурна посочимост, за станат те това, което са – думи-понятия. Може обаче да е налице и посочимост. Така е при думата-идея “човек”. Защото въпреки че е нещо посочимо и може да бъде дума-непонятие, човекът има и сериозна непосочима проява, която стимулира статуса на понятието. И при човека, и при животните има непосочима колективност, която поражда надсубект, който не съвпада с отделния човек и отделното животно. Именно тази надсубектност поражда идеите-понятия “стадо”, “племе”, “общество” и “държава”. Така че “човек” става и понятие. Но човек е понятие, а не термин на български. Кога говорим за термин? Когато означаващата дума е чуждица, не се разбира на езика, който си служи с термина и терминът като че ли сочи точно нещото, което означава. Да, но това е положение, ограничено по време. От една страна, терминът влиза във всекидневната реч и започва да се държи и като като понятие. От друга страна, като всички думи придобива основно значение, към коeто се добавят още значения. От основата започват да се правят и производни думи и така терминът постепенно се утвърждава като редова дума в този език. Така постъпих и в последната си книга с важната за мен чуждица “диатриба”, като създадох прилагателното “диатрибен”. Казах, че това, което правя и в това есе, а и в бъдещата книга, в която то влиза, е практическа теория на референцията. “Практическа” означава, че тя визира всекидневната реч, а и всяка човешка реч. Основното правило-белег на всяка реч, което изведох, е двойността или компромисът между винаги поне две наричания в една реч – едното по-кратко и по-бедно, насочено към основно значение на дума или понятие, а другото по-дълго, боравещо с повече значения, като двете влизат в отношение на допълнителност и речево, и като външно рефериране. Ние винаги твърдим нещо и реферираме към нещо съществуващо, но и винаги оперираме с него, доправяме го и правим от него онова, с което ни се налага да разполагаме в този момент. Така че доброто говорене за референцията е наложително да отчита и първото на буквалното рефериране към безспорно външно съществуващото, но и второто на неговото правене с оглед на нуждата в тази ситуация на говорене. Което на свой ред също не е нещо просто. Защото външно съществуващото никога и като посочимо, и като непосочимо няма как да е абсолютно идентично на самото себе си. И когато към него просто се реферира, то участва в поне два класа, от които получава и различни значения, а и назовимост с повече думи. Но в границите на референцията има и втора възможност. Всяко външно е в съседство с други неща, заедно с които образува и други неща, назовими и с други думи. А и не само по съседство, но и в граничности, създавани от идеята за свят, развивана от това казване. Защото който реферира по някакъв въпрос към нещо външно, реферира на фона на правен от него в този момент свят. Никой не може да каже само това, без да предполага и наличен свят. Това предполагане е и правене на свят. Затова и никое рефериране не е само рефериране. Което е и големият недостатък на теориите по този въпрос – че техните примери са чисти реферирания, които не отчитат предполагания свят-фон, на който става това рефериране. Дори и когато този свят-фон не се прави от тази реч в момента, а тя ползва външния съществувaщ свят, този свят е винаги по някакъв начин намален и всъщност направен. Именно затова - поради фона на винаги наличния свят, реферирането е и рефлектиране. Дори когато рефлектирането като че ли не е налице, то е налице с оглед на вече положения свят-фон. Така или иначе, колкото по-разгърната е една реч, в нея както се реферира по горните няколко начина спрямо външното, така и се рефлектира – т.е. така и вече направените референции се преобразуват в други с оглед на аргументи, които се подчертават от това рефлектиране. Така че няма как една практическа теория на референцията да не бъде и теория на рефлектирането и значи и по-пълна теория на човешката реч. Но, ако е добра теория на практическата реч, тази теория не би трябвало да бъде твърдо зависима от едно основно положение-същност. В това есе, което протече по този начин, основното положение беше т.нар. компромис между изказаните по-горе две означавания – по-бедното по-кратко, което се върти около едно значение, и по-дългото, което борави с повече значения и отчита и превръщането на визираното нещо в повече неща. Вярно е, че това основно положение е вътрешно динамично и добре представя предмета на човешката реч. Но именно защото човешката реч е динамична и по други начини, т.е. казано с парадокс, именно защото тя не е само човешка реч, това есе би трябвало да може да протече и по други начини и да се допълни и от други есета.
|
|
Коментари по темата |
|
Да, професор Богданов, целенасочено исках да остана в текста и да го представя като норма и правило поне по темите, свързани пряко с човешкото и линията на реалното живеене, за което се отнасят и нещата, отнасящи се за който и да е живот - даже за животите на съществуващото, което ние не сме направили. Защо искам да е норма, защото е общият модел, който има свои подмодели, действащи по сходен начин и в езика, и в науките, работещи с понятия, термини, дефиниции, определения, и в литературата, в която контекстите се раздробяват още повече, отколкото в общия модел - правейки реалности с вътрешния контекст на автора, другия вътрешен контекст на читателя, с третия външен контекст на случванията, свързани с едно тук и сега, с четвъртия контекст, свързан с примерно положение, с петия - по-общ контекст от тип реалност, и с другия - от тип свят… Пропуснах малките дискурси и повторих големите пренасящи парадигми, които могат да наблюдават по-дълго време, но имат и лошия навик наистина да правят идеологически местоимения, тъй като са само инструменти за пренасяне, невъзможни за времето на един живот, но трябва да се признае, че наблюдаването на тази непосилност е особено изживяване: живеем в създаден свят, в който назовавайки и правим - имаме дълги текстове, които ни надхвърлят и кратки, които се свързват и преправят или отпадат, правейки реалност, нещата добиват собствен смисъл, който става част от голямото на едно общо значение, което постоянно се променя. Това ми хареса - теченията на това по-собствено, вградено, от една страна, в съществуващото, по-собственото има особен статут, защото, необходимо в едно тук и сега, живее на фона на цял свят и се надхвърля. Знам за какво са малките дискурси - те вършат всичко много по-бързо и го правят живо, за разлика от гигантските парадигми. Затова трябва да се знае какво е дума, значение, понятие, дефиниция, определение, идея, термин, с посочими и непосочими примери - за да се разгради спрялото на референцията, такава каквато теориите я представят без да отчитат рефлектирането - и да се види едносъставното на толкова много връзки и движения, или отмирания, и продължавания. Избрах дискурса на преразказа напълно целенасочено, защото той най-добре пази темите, като все едно се чете разказ, даже поприбрах текста навътре, оставяйки предимно в най-голямата му парадигма – тази на човешкото живеене, избягвайки от другите дискурси, които даже вътре в текста показват гранични състояния, стоят на ръба на референцията и рефлектирането, прескачат в правенето, дебнат как да се уловят за всяко продължение на текста, за да излязат извън него, и да направят това, което казват. |
Тема № - 146 |
Коментар № - 7992 |
|
vesselina vassileva - 2015-07-14 12:32:55 |
|
|
Веселина каза, че ще напише коментар и написа. Аз си запазих правото да установя, че тя ще изпадне и в неточност, но тя не е изпаднала, съвсем точно е представила казаното в това есе. Казала го е в отличен преразказ и все пак в дискурса на преразказа. Ако той можеше да е само той, казаното от мен би било норма и правило. Затова и естествено в този преразказ се e обадило и обединяващото ни "ние". Да, но моята амбиция в есето е да покажа, че в човешката реалност на казването се образуват временни дискурси, които постоянно се изтощават и преминават и в други, а и във вършения с дискурсна структура, които, като се допълват, веднъж удвояват другото реално, а втори път и го подменят. Същото става и с постоянно спасяващото ни "ние", то става друго и "ние" и други местоимения, така че и никое свое "аз" не остава същото. Всичко влиза в голямата обмяна-промяна, каквото е всяка земна среда. Това е, Веселина, моята похвала, която, разбира се, е и с малка добавка. Благодаря ви! |
Тема № - 146 |
Коментар № - 7990 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-07-14 08:13:54 |
|
|
Не излезе лесно да се напише коментар за този текст, даже ако човек се опита да го направи по неговите правила, защото колкото е текст, толкова той е и излизане в правенето на реалното, което се държи в постоянно присвояващо преобразуване. Стори ми се, че този термин „присвояващо преобразуване“ е подходящ като един вход към текста – поради няколко причини – първо, защото през целия текст става въпрос за протичащо преобразуване на референти, които с правенето си стават по-собствено наши, второ – защото по средата на присвояващото преобразуване се намира надсубектността – която свързва една ситуация от тук и сега с фона на цял свят, надхвърляйки съществуващото в нещо друго.
Изненадах се, когато професор Богданов публикува този текст след темите за човека и обществото, общността и държавата, рязко обръщайки към думите, значенията, понятията и нещата, но след като го прочетох – разбрах каква е връзката, проследявайки една на пръв поглед изглеждаща като втора линия, но може би по-скоро една главна фонова линия в текста, тази, която представя – еднаквото рефериране към съществуващото и направеното; това, че направеното е по-собствено наше; това, че живеенето е постоянен компромис по съчетаването на различни мнения по значението на един и същ посочим предмет; включването на думата-понятие за човек с неговата посочимост и непосочимост, не просто в преминаването от отделното към заедното, а в неговата надсубектност; реферирането към съществуващо и успоредното правене към момента, с оглед на ситуацията на говорене; и – идеята за наличен свят, който е онова по-обхватно, обратно на ситуацията тук и сега, правещо по-собственото наше по-обхватно, и който прави реферирането и рефлектиране. Погледнато отвисоко изглежда, че текстът следва една спираловидна продължаваща структура, по която може да се представи както речта, така и самото живеене, и човекът и неговата среда са текстове, които участват в едно правене, в едно свързване, което прави нещата по-собствено човешки. Погледнато от друг ъгъл – компромисът между по-краткото еднозначно и по-дългия текст с повече значения, свързването със ситуация тук и сега, но и с фон за цял свят – представят по един друг начин онова, което е и самият човек – никога идентичност и винаги продължаващо протичане и като биология и като различни свързаности.
Текстът остава и в силна връзка с темата за човека и общността, защото той показва много неща, но и две основно важни – това, че една практическа теория на референцията няма как да не бъде и теория на рефлектирането, и няма как във връзка да не влизат съществуващото и правещото се в една теория на речта. И второто – но според мен, най-важно в текста, думата-идея за човек, която не просто обвързва програмата на текста с човешкото, но и това, че свързването на човека с надсубектното, носенето на надсубектното не само като общност, общество, държава, а и като свързаното на немоето в мен, пречи на спирането на значението, пречи на идеологическото рефериране по същия начин както идеята за наличен свят-фон, който съществува по същия начин като тази надсубектност, пречи на спирането при неща, които си мислим, че можем да уточним крайно чрез една или друга специализирана реч. Излиза така, че не направеното от нас приемаме като равно на съществуващото, когато реферираме, защото е посочимо, видимо и сигурно, а защото всичко е в това свързване и съотнасяне по между си. Ето в такова постоянно неспиране професор Богданов представя практическата теория на референцията – представяйки и самия живот.
В началото на текста, професор Богданов посочва обсега на всекидневното разбиране като предмет на текста. Всекидневното разбиране е компромис между по-краткото еднозначно и по-дългото многозначно, който компромис се допълва от друг подобен компромис – до постигането на ефективност спрямо външното. Именно поради външното, назоваванията могат да бъдат последвани не само от други назовавания, но и от последващи правения. По тази начин човешките казвания никога не са сами по-себе си, а са свързвания в по-дълги текстове и правения. Полагайки изследването във всекидневната реч и разбиране обаче става и друго – тя се явява именно фон на цял свят спрямо специализираните речи, които се интересуват съзнателно от значението, понятията, дефинициите, термините. Всекидневната реч – има друга важна функция, тя представя, променя и прави външните неща спрямо конкретната нужда в момента.
В текста последователно са представени – човешката среда, живеенето, човекът, но и развитието но един много важен въпрос – възправянето на понятието срещу самото себе си – в което основното място е на това – защо именно непосочимостта стимулира статуса на понятието, което един вид е мантията, с която трябва да бъде покрито невидимото нещо, за да придобие образ.
В началото професор Богданов извежда отношението между казването и правенето като начин за продължаването на човешката среда. Човешката среда обаче се състои от два вида неща – природните, които не са направени от нас, и от нещата, които не са съществували и ние сме направили първо словесно, а след това и реално. Интересното тук е, че човек реферира по един и същи начин и към съществуващото и към направеното, защото мисли, че всичко съществува по един и същ начин, не различава невъзможното да се направи от онова, което е възможно, защото и двете могат да се правят словесно – но с подобни функции е и самата дума-идея „нещо“ – тя свързва съществуващото и несъществуващото, което означава, че самата реалност също се носи от този принцип, който работи в речта. На това място в текста се уточнява и втората проява на нашето съществуване, назовавайки ние правим и - добавяме към съществуващото, към което реферираме – по-собственото наше, което правим и към което реферираме. По този начин речта се оказва онова нещо, което прави всичко такова, че да бъде по-наше – тя е опитомяващото. В този ред на о-човечаване и присвояване-преобразуване на реалното чрез речта, професор Богданов е представил и живеенето като постоянен компромис по съчетаване на различни мнения по значението на един и същ предмет. Даже идентичността на посочимото постоянно се уточнява в ситуациите на говорене.
По-интересно обаче е непосочимото – поради няколко причини. Изглежда непосочимото да е в постоянна ситуация на правене така, че то никога да не спира до посочимост, което правене в голяма степен, най-вече, зависи от свързването. Непосочимото е като надсубекта на толкова много посочими свързаности (възможни, невъзможни, постоянно променящи се).
Именно тук идва примерът с „държава“ и „общество“. От една страна, като непосочими неща те следват тази линия, подобно на други такива думи, според която никой не се съмнява в тяхното съществуване. Те нямат сигурна посочимост – което бързо ги превръща в думи-понятия, за разлика от тяхното „едносъставно“ думата-идея „човек“, който е посочим. Човекът обаче има и непосочимата проява – колективността, която поражда надсубект, който поражда понятието. И не само – именно тази надсубектност поражда идеите-понятия за държава и общество.
Тук се разплитат/заплитат няколко от възлите на текста – какво действително е понятието – борба с непосочимости, която утихва, при сигурно видимото, приплъзване между природно даденото и по-собственото наше, или проява тогава, когато имаме каквато и да е свързаност, разваляща отделното видимо и превръщаща го в друго. Наблюдаваме още едно явление – свързването на човека прави невъзможно спирането му в посочимост – разколебава образа. Не е ли така при всички посочимости? На пръв поглед – да, а всъщност става нещо друго – случва се тази игра между правенето, създаващо по-собственото наше, а разколебаването на образа е по-скоро неговото налагане и превръщане в образ, който може да става и за други. В литературата такива са „примерните положения“, а също дори и „припомнянето“, което е надхвърляне по време.
Текстът представя практическата теория на референцията, полагайки я във всекидневната реч, където основната функция е тази на двойствеността между по-краткото и по еднозначно наричане и по-дългото, работещо с повече значения, които влизат в отношение на допълнителност и речево, и като външно рефериране. Реферирайки към нещо съществуващо, ние го доправяме и правим, с оглед на ситуацията на говорене. Доброто говорене за референцията има тези два момента – рефериране към нещо безспорно външно съществуващо и правенето му с оглед на тази ситуация на говорене. Това означава, че дори идентичността на посочимото не е напълно идентична на себе си. Но има и друго – освен контекста, всяко външно е в съседство и с други неща, заедно с които и образува други неща, назовими с други думи – така, че реферирането към нещо външно винаги става на фона на цял свят. Поради фона на винаги наличния свят, реферирането е и рефлектиране. Теорията на референцията е и теория на рефлектирането и теория на човешката реч.
Този фон на цял свят е „свръхсубектното“ на всяко едно нещо, то е надхвърлянето на референта, и надхвърлянето на контекста и има пряка роля за протичащото правене. По този начин – свързвайки човешката реч и реферирането, професор Богданов показва как чрез конкретния момент – реалността, и чрез отнасящото се за всякъде и винаги – света – ние се намираме не само в еднозначното посочимо, но и сме в свързващо правене, в което собственото наше не изчезва, а получава особен многоизмерен статут, дори по време. |
Тема № - 146 |
Коментар № - 7989 |
|
vesselina vassileva - 2015-07-14 07:10:18 |
|
|
|
|
|