РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
СИНОНИМНИ РЕДОВЕ И СРЕДА. Богдан Богданов |
|
|
Коя е задачата в това есе? Странно заглавие на свързани с “и” две думи-идеи. За какво по-точно става дума? “Синонимни редове” означава човешката реч, посредством която представяме външното, в което сме, като го и моделираме с оглед и на вмесване в него, а “среда” означава самото външно, което е и вън от нас, но e и донякъде в нас. Така е по модела на човешката среда, която се дели на собствено външната ненаша, принадлежаща на всички, и на другата, вече усвоена и присвоена от всеки и свързала се с него. Но защо тази моделна идея за среда? Защото настоявам, че за некъс ред от живи същества на земята е задължително, когато се мисли и говори за тях, това да става заедно с двойната среда, в която те са - на външно, към което се отнасят, и на по-вътрешно, усвоено и присвоено, което им принадлежи. Което означава обаче тази среда да не се описва само отделно за всеки вид, както се постъпва в биологическите науки, а и моделно свързано в по-общото на самата идея за среда. А това на свой ред означава по модела на човешката среда, т.е. на по-сложното, което обяснява по-простото, метаболичното отнасяне на живото към своята непосредствена среда да преминава и в действия по нейното по-нататъшно усвояване-присвояване. Трябва да се признае, че това по-сложно моделно разбиране за среда не се следва нито от природно-научното мислене за биологическите видове на земята, нито от хуманитарното разбиране, визиращо човека и човешките работи. Това е и едно от основанията да се заема с формулирането на този т.нар. моделен принцип за среда. Та, от една страна, темата в това есе е средата, а, от друга, човешката реч. Разбирането за човешката реч, нейните функции и вътрешни свързвания Да, но към темата за средата аз като че ли подхождам с по-пълна идея, докато човешката реч съм свел до т.нар. синонимни редове, а тя е проявена и в други свързвания на думи, фрази и изречения при правенето на текстове, отнасяни към външното и дублиращи го с оглед на моделиранията на светове-реалности, които речта прави. Ако реша да бъда по-изчерпателен по тази тема, трябва да се опра, първо, на двете основни функции на речта, за които вече съм казал, че са т.нар. репрезентиране и моделиране на външното, за което се говори. Именно те се обслужват от вътрешните свързвания на думи, фрази и изречения в речта. Ако мога да ги изброя коректно за думите, мога да положа, че те са същите и при фразите и изреченията и че и в двата случая се произвежда друго, което допълва предишното. Та опростената задача в случая е да изброя коректно тези свързвания за думите-неща-идеи. Започвам със синонимните редове и говоря за тях в множествено число, защото в човешката реч те са с различна дължина. Ако съществуваше такъв род анализ, който проследява синонимните редове в човешките казвания и говорения, той би установил, че тези синонимни редове са обичайно къси и включват няколко навързани имена-неща. Този, който говори или пише, ги изрежда със спиране по всяко, така че, говорейки за отделното, влиза и в подобното, като създава по-общо разбиране и за него. В това е и разликата между текстовете по една тема. По-голямата част от синонимните редове в тях са къси. Така е, защото повечето говорещи са в плена на езиковата идея-съзнание, че думите отговарят на нещата, които означават, и че в този смисъл по-скоро няма синоними. Но всички действат-говорят, водени и от самата реч, от това допълнително съзнание, което развива синонимни редове в разрез с по-осъзнатата езикова нагласа, че думите означават точно определени неща. Точно в това е проявен различният ум или, по-добре казано, по-съответното речево съзнание на онзи, който схваща, че речта е все пак реч, а нещата в света не се подчиняват точно на думите и фразите и като думи преминават в други думи-неща, като образуват едни или други по-дълги синонимни редове. Тази по-съответна езикова нагласа схваща, че и речта е променлива ситуация и че тя веднъж развива по-къс синонимен ред, а друг път - по-дълъг, налаган и от тази ситуация на говорене, но и от външното, което произвежда в речта по-дългото назоваване на голямото, което иначе е разчленено в по-малкото конкретно на тези думи, фрази или изречения. Пример за това с идеята за среда Добре е да се даде пример. Най-съответен в случая би бил примерът с идеята за среда. Тази въведена от съвременната биология идея днес е приета широко и се употребява често с разширението “околна среда”. Да, но и с това разширение тя може да се разбира прекалено предметно затворено. Точно в този пункт започва не особено съзнаваната работа на фразите и текстовете, които въвеждат говорещия в по-дълги синонимни редове. Което, разбира се, зависи в някаква степен и от неговата нагласа. Средата, с която живото същество е в обмен, може да се нарече и с други думи – тя е неговият по-малък свят, чрез който то се полага в другия по-голям. Тази среда може да е набор от предмети, вещи и уреди, както е в човешката среда, но и другите, с които живее човекът, същото се отнася и за земните животи - те също влизат в неговата среда. Зависи за каква среда става дума. Средата, казано с термин, отнасящ се до текста, е и контекст. Ние говорим и за повечето контексти в сложната човешка среда, една част от които са материално изразени, а друга имат само символно изражение, което имат и всички материални контексти. Този пример убеждава и в друго - че удължаването на синонимния ред може да протече безотговорно метафорично, така че редът на свързването, който е и разширяване към общо, често и при липсваща специализирана дума, може да не свърши своята задача по пазенето на отделното значение на установените думи и работната двойност на разширяването на това значение. Налице е и другата опасност, вършена от науките – създаването на термин-чуждица за точно назоваване на т.нар. широко значение, който фактически го прави ясен предмет и прави излишна работата по неговото свързване с другото. Проблемът не е само в това, че т.нар. синонимно разширяване е нова идея, която не е разработена. Има проблем и в недовършената работа по доброто изброяване на всички свързвания на думи, фрази и изречения, характерно за речта. Защото човешката реч развива не само синонимни редове с различна дължина, в които навързва и значи свързва по особен начин повече имена-неща-идеи. Връщане към темата за вътрешните свързвания, вършени от речта Човешката реч има и втори гръбнак – антонимните редове, противопоставянията и опозициите, с които е изпълнена или с които, казано по-точно, тя почти по правило започва и завършва. Антонимните редове, също като синонимните, могат да бъдат по-къси и по-дълги. И в този случай става дума, първо, за рефериране, което, второ, е и удобно презентиране-моделиране на свят. Защото двойките антоними-противопоставяния-опозиции са и прости модели за свят. Разбира се, когато речта е по-разгърната смислово и произвежда по-сложна референция, тя вкарва двете противоположности в синонимни редове, а създава и ред от синоними на самите два антонима, така че антонимният свят става и ред от други възможни антоними. Тази работа по свързванията, вършени от човешката реч, е далече от свършване. Това е само предварителна скица по тема, която предстои да бъде разработена. Но в тази предварителна скица има важно свързване, което трябва да се спомене. То е референциално и е в структурата на простото изречение с копула, което свързва субект и предикатно име. Непременно трябва да го включим в това изброяване, защото представя онова собствено човешко, което върши нашата реч, следвайки своето основно речево и значи и ментално ограничение, свързано с отделните думи. Казано формулно, то свързва два класа – класът от неща, сочени от субекта на изречението, и винаги по-обхватния клас на нещата, сочени от предикатното име, с които се свързва класа на нещата, сочени от субекта. Това основно референциално свързване на два класа неща, което извършват нашата реч и нашето мислене, е важно, защото е намеса във външния свят, резултат не от друго, а от това, че нашите думи за назоваване на нещата в света са определено по-малко от онова, което е налице в него. Разбира се, ние постоянно произвеждаме нови думи. Произвеждат ги специализираните езици. Но тези думи проникват в говоримата реч и бързо-бързо се обезценяват като нови знаци. После ги произвежда литературната реч, която придава смисъл на загърбени естествени думи. Но, така или иначе, нашата реч постоянно изостава от външните неща и ние постоянно сме изправени пред невъзможността да наречем едно или друго по-точно. Въпросът за еднозначността като истина В това е и въпросът. Дали задачата, а и целта е в точното назоваване – както с отделна дума, така и със стегнат изчерпващ текст, който точно и пълно представя едно знание? Разполагаме със силен исторически пример - научното дело на големия американски семиотик Пърс. Ние му казваме “семиотик”, но той е и философ-прагматик и рационалист-математик, занимавал се дълго и с речта и воден от амбицията, че има една най-добра научна реч. Писменото му дело е огромно. В това е и по-конкретният въпрос – дали то може да се събере в по-кратко изложение. Може, но зависи въз основа на кой принцип. Защото между принципите, които движат живия Пърс, има и такива, които са идеологични положения и вярвания. Оттук и последствието, че съкратените изложения на философията на Пърс са без стойност, ако се правят с вярата на самия Пърс, че има една най-добра реч, в състояние да представи еднозначно онова, което е в света. Вярата в науката и в това, че има една най-добра наука в човешката среда са по-бедни от стихията на постоянното допълване в томовете, побрали многото текстове, оставени от Пърс. Знаем защо. Защото тези томове съдържат имплицитно и надтекста на този текст, който ги допълва. Така че деленето на двете страни на речта и на света-среда не е нещо само по себе си. Това, което наричаме език или реч е в света и самият свят е свят и с реч. Те не само се противопоставят, но и взаимно се допълват. Става дума не за точни думи и неща, които точно им съответстват, а за страни, които са в хода на отношение, чийто резултат е постоянно различен в зависимост от ситуацията, която е техен контекст и с която те са свързани. Нещата обаче в нашия съвременен свят са се развили така, че се е достигнало до заблудата, че има такава най-добра реч, която може да представи точно онова, което представя. Такава реч няма. Не е такава и формулната реч на математиката. Това, което е възможно и което постоянно става, са по-точните описания, които следват принципа на допълнителността. Което се отнася и за допълването на текстове не в смисъл, че всеки текст може да бъде коригиран от друг по-добър. Не, допълващият текст образува с допълнения нов по-общ текст, който е сравнително по-точен от всеки от двата. Този принцип с още по-голяма сила се отнася за отношението между текстовете и нетекстовете на човешката дейност, която бидейки протичане и значи текст от втори разред, влизайки в отношение с текстове от първи разред, въвлича в нова първично-вторична текстовост, която е относително по-истинна от всеки от текстовете, влизащи в нейния конструкт. Човешката среда е произвела голям брой силни качествени истинни текстове, но самата тя с цялото си развитие е насочена не към друго, а към такъв нетекстов текст от втори разред с претенция за по-голяма съответност на случващото се. Отново за по-доброто на самата реч Такъв е и случаят в самата човешка реч, която по знаменит за съжаление непосочен до този момент начин осъществява това съчетаване на най-малко две допълващи се назовавания, които взаимно се коригират в третото на по-пълно и обхватно. Речта е устроена по този двоен начин неслучайно. Защото така е устроено протичането и на живота в човешката среда. Разполагаме с думата среда и й придаваме определени значения. Когато те се променят силно, променяме и думата. Но, така или иначе, в по-дългия синонимен ред на това, което наричаме и среда, а и с други думи, се образува особен отворен конструкт, който, поглъщайки все ново и ново, ни увлича в двойния вихър – веднъж на радостно влизане във все ново и ново, като всяко се различава не напълно от предишното, но втори път и на умора, която завършва с пълна редукция, пълно стопяване на неуморното ново в някакво едно, което унищожава различаванията в едно единствено прекалено общо. Това е речева ситуация, а и изобщо ситуация на човешко отнасяне към нещо. Във всички случаи, опирайки се, първо, на словото си, но и, второ, на неговите продължения в уреди и други добавки, разбираме нещо, за да можем, като го усвоим, и да го присвоим. А после, като го направим свое, уголемени и усилени, опрени на него, повтаряме горното по-широко и пристъпваме и към друго по същия начин. Именно така усвояваме външната среда - правим част от нея наша и стъпили на нея, се заемаме с друга нейна част, после стъпили и на нея се заемаме с друга още по-външна среда. Тази идеална разширителна позиция на колективното човешко по права линия, естествено, не съвпада с общото действително случващо се с човешкото напредване на земята, нито със ставащото с отделните човешки колективности, нито още по-малко с онова, което се случва на отделните индивиди. Това представяне на човешкия прогрес е идеално моделно положение. То, естествено, се обърква с действителното неравно напредване на земното човечество, за което, така или иначе, няма и не може да бъде сигурно, че ще завърши с успех, а не с причинена от човека или независеща от него космическа катастрофа. Заключение-извод Какво ме занимаваше в това есе? Първо, значението, което се налага от думата-идея “среда” и, второ, значението, което се поражда, когато тази дума-идея се окаже в началото на по-къс или по-дълъг синонимен ред. Защото не е без значение колко дълъг е този ред и кое е значението, което се поражда в него. Което значение, разбира се, не съвпада със значението на самата дума-идея “среда”. Тази така формулирана задача за комбинирането на тези две значения, естествено, се оказа, че не е сама по себе си, а е свързана с друга по-радикална задача, която поставя под въпрос случилото в 19 и 20 век научно развитие и неговия резултат, че научните изводи са сами по себе си рационални еднозначни решения, поддържани технологично и от тяхното прилагане в прогресивния разширителен ход на едно все по-точно еднозначно знание. Този резултат обаче е по-скоро отклонение, а не добър ход. Случилото се разделяне на по-нерационално объркано всекидневно знание и друго научнорационално еднозначно, на което се крепи човешкият прогрес, не е безспорно истинно положение. Защото и човешката объркана всекидневност, и човешкото научнорационално еднозначно познание и двете са зависими от естествената човешка реч, която и в двата случая, както познава външното, така и го прави, като го присвоява. Успехите на рационалната наука са не друго, а именно правения, които, както казах, отклоняват човешкото развитие в странична посока. Така или иначе, тези две функции на речта и човешкото съзнание продължават да не се разбират по по-добрия съответен начин и заедно с тях остава объркано и знанието по темата истина. То не е така тържествено еднозначно, както го разбира научната рационалност. Първо, човешката реч, а след това и човешкото съзнание имат работа с тази двойственост, от която тръгва и неднозначността – те разбират външното по проблематичен начин, тъй като то не само се разбира, а и се прави, а неговото правене, е правене и на среда, която не непременно е точно тази, от която се нуждаем в посоката, в която сме тръгнали. Човешката реч, както и човешкото съзнание не са просто по принцип несигурни и объркващи. Те непременно подават едно значение, за да може то да ни служи непосредствено, но те развиват фоново и друго значение, което го поставя под въпрос и ни обръща и към друга позиция, която в други случаи се оказва крайно необходима. В това есе твърдя, че и речта, и съзнанието ни имат този опит с двойността, до който в края на краищата непременно достигаме в разноречията и кривуличенията, през които в по-добрите случаи непременно преминава нашето обществено съществуване.
|
|
Коментари по темата |
|
Не ми много решително да се вкарам във вървящите едно към друго „различия” на професор-Богдановото и това на моята /темпорално/ колега, професор Лидия Денкова. Нашият Учител влиза в спор с академично приетото за „по-разбираемо”. Той разнебитва доста много стъпала в пълзенето към строгост на понятийността и „тънките секрети” на хуманитарното познание. Мога със сигурност да отбележа, че това е превъзходният резултат на едно изключително рядко, в университетско-академичен обзор, познаване на Античността в нейното европейско вливане и центробежно единение. Почти няма по-стойностни философско-духовни „артефакти”, около които нашето съвремие си струва да търси своето оцеляващо общностно душе-разумно лечение.
Във вятъра на също европейски питащото /и угрижено за „несъзнатото” идващо/ говорене на проф. Денкова, ще я приветствам с тези стихове:
…
Море грамадно, със вълнения богато,
пантерска кожа и хламида, по която
безбройни идоли на слънцето блестят!
Чудовище, пияно от плътта си синя,
захапваш пак опашката си сред пустиня,
където с тишината сходен е шумът.
Да се живее трябва!... Вятър се надига
и в миг разтваря и затваря мойта книга,
на прах в скалите става дръзката вълна.
Литнете, страници, изпълнени с омая!
Вдигнете се, вълни! Разбийте вие тая
спокойна стряха със кълвящи в мир платна.
/Пол Валери, из „Морското гробище”, превод Пенчо Симов/
|
Тема № - 148 |
Коментар № - 8017 |
|
Dekarabah - 2015-08-08 17:56:01 |
|
|
Аз благодаря за отговора, професор Богданов! Харесвам едно по-старо философско твърдение: нещо от отговора вече се съдържа във въпроса. Казано е по отношение на quid – quidditas, което наши колеги, превеждащи средновековна философия, предават с „каквина“. Във всеки случай става дума за същността. А ако същността е онова същото, тъждественото, което отчасти се съдържа в подобното, значи при чистия ди-алог (dianoia), какъвто е мисълта, при въпросите и отговорите ще става дума за завръщане отвътре, в самото себе си като жива, изречима и неизречима цялост. И ако вашият метод по платонически, диалектически върви от предположенията към началата и началото в това търсене на моментите, където истината – отвътре, към себе си, и отвън, чрез разговора с другото – бележи моменти на съвпадане (по Държавата,533d), предполагам, въпросът за несъзнатото във философската реч пак по важен начин ще пита за начало. Така че, струва ми се, първото отговаряне отвътре, е друг ваш текст „Дървото на живота“. Да повторя – по мое мнение. Защо? Понеже във ваши текстове протича мощен онтологичен поток, свързан с живота, с живото, което монадично и същевременно диалогично, затворено и отворено като живата биологична монада на Лайбниц се движи от само себе си и общува с другото само доколкото и другото се движи по същия начин, от себе си. В средата общуват принципите. Има и едно по-просто природно сравнение у Барт: паякът, който сам изтича и изтъкава нишката с великолепна структура (тъкането-текст).
Сега пак отвън: в трета книга на Държавата, както и в един пасаж на Софистът, за който се подсетих (263e), става дума за разликата между lexis и logos. Може би разковничето е тук. Подредената реч не изразява целия смисъл и говоренето-логос, а според степента на откритото от мисълта, от мнението и от представата, свързана с усещане. Тези три „форми“ на себеизразяването са „сродни със словото“ и затова повече или по-малко добре ги изричаме, но понеже не изчерпват смисъла и изобщо“вътрешното вихрово“, както прекрасно е написано в „Дървото на живота“, както казвате, пренареждаме, често калейдоскопно. Не става дума обаче за четвъртата форма, за чистото усещане, което също говори, и то фундаментално! Посочва го Паскал: Принципите се усещат. Усещането на принципите е несъзнатото във философската реч. Платон обаче не говори за чисто усещане – има хубави неща, казани за малките усещания, но те са във Филеб или Теетет, или Федон. Тези малки усещания в монадологията на Лайбниц играят чудна роля – осигуряват непрекъснатостта на цялото, на средата по много различен начин.
Накратко, за да не натежавам, и ако наистина е необходимо да посоча кои философи са в сродния извор на вашето питане: Паскал, Лайбниц, Уайтхед (заради основното понятие „процес“. Надявам се, че този философ ще се появи и в нашата поредица). Вече посочих „прозрачното“ на Аристотел.
Лично аз бих се изплъзнала от въпроса „Кой философ“, подменяйки го с въпроса „кой философ е щастлив?“ Понеже имам под ръка лесния отговор на Валери, който казва: „Мисля като рационалист, чувствам като мистик“.
Така че за посочване са най-вече вашите собствени текстове, особено там, където говорите за „екзистентен усет“. И за асиметрията на големия живот, защото речта е асиметрична спрямо логоса – и несъзнатото съвсем не е а-логично.
Ще се радвам, ако повод за продължаващ размисъл бъде едно място, което наскоро с почуда – за стоик - открих при Марк Аврелий - философа, когото много по-добре от мен познавате: „Ръководната и властваща част от твоята душа да остане незасегната от леките или силните движения в плътта ти и да не се смесва с тях, но да се държи настрана и да се огради от страстите на телесните части. А когато поради един друг вид съгласие те попаднат в ума, все едно че всичко е едно тяло, тогава да не се опитвам да противодействам на чувството, защото то е естествено. Но нека ръководното начало да не добавя от себе си мнението дали това е добро или зло!“
Навярно не е случайно, че в най-новия текст на форума продължавате с темата реч-слово-език и поддържате вниманието и към удоволствието и насладата. Може би точно насладата включва и дебненето на несъзнатото, казано с вашите думи. Но насладата прекъсва връзките. Търсенето на един или друг вид съгласие. Затова залагаме на удоволствието от общуването, чиято функция е да възстановява и да прави нови връзки.
Стана дълго, моля за извинение
|
Тема № - 148 |
Коментар № - 8014 |
|
Лидия Денкова - 2015-08-03 12:56:22 |
|
|
Лидия, благодаря ви! Написала сте прекрасно малко есе по повод на казаното, което сте представила точно. Аз, виждате, се старая да извадя особеното свое на моята реч, в която, надявам се, формулирам свои мисли. Настоявам обаче, че тя реч върши и нещо допъпнително - добавя чрез допусканите от мен синонимни редове отворени понятия, които поставят под въпрос моите по-затворени. Т.е. ратувам за реч, естествено и философска, която се дели на съзнато и несъзнато и която аз дебна, за да й отнема това несъзнато, да го осъзная донякъде и така да произведа по-кръгла като че ли надхвърляща самия мен реч. Говоря за себе си, но мисля, че това се отнася за всяка реч. Та в това ми помогнете. Познавате ли философ, когото го е занимавало нещо такова? За мен би било полезно да го знам.
Колкото до въпроса ви, смятам следното. Днес хората са повече отколкото в миналото, а и са несравнимо битово по-свободни. Те си мислят, че имат и свободата да виждат и разбират свободно. Проблемът е, че началата на техните виждания и разбирания са различни, но не са различни продълженията на тези начала. Те напротив са доста еднакви и представляват пропадане на започналото различно в банални ценности. Докато истинското различно започва, когато тези ценности се свързват една с друга и образуват особени означавания, които много често са и уникални. Към което се добавя и това лошо, че всеки има по принцип особен свят, но че не всеки може да го представя. Същото може да се каже и така – че хората стават все повече и повече, но че те полагат и не малкото усилие да не са толкова много. Поради което и си заприличват.
|
Тема № - 148 |
Коментар № - 8012 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-07-30 18:36:42 |
|
|
Взимам повод от казаното в есето за това, че човешката реч, както и човешкото съзнание непременно подават едно значение, за да може то да ни служи непосредствено, но те развиват фоново и друго значение, което го поставя под въпрос и ни обръща и към друга позиция, която в други случаи се оказва крайно необходима.
Светът и речта. Ако вземем поне три опори - същото /тъждественото/, подобното и другото, остават въпросите за степените на съотносимост, за дълбочината на разбиране, за степените на изразимост, понеже изразимостта означава реалността на тяхната връзка. Остава да се питаме още за проницаемост и непроницаемост, за необходимо взаимопроникване - но и необходимо обособяване, дистанциране. Речта почти винаги е присвояване, разбира се. И не може да бъде самотен остров, където всичко е различно от обкръжаващата среда: може би в момент на някаква носталгия Монтен иска една "по-добра съпротива", човек да не оприличава нищо на нищо. Но тогава изчезва самата реч. Знае се, че философският идеал е тъждествеността, А=А. Но никоя реч не може да съвпадне изцяло със света, следователно можем ли да мислим, че й остава подобното и другото /другото като фон/? Подобното е това, което съдържа част от тъждественото, сиреч истината - а за да бъде постигнато и изказано то, трябва именно среда. Можем ли точно тук да си припомним изключително важното Аристотелово понятие прозрачно,"прозрачност"(diaphanes), за да продължи разсъждението върху двойността? И днес говорим за "прозрачност" или "непрозрачност" на средата или на дадена ситуация, но то е главно в някакъв конкретен или политически смисъл на укриване, объркване или редуциране на иначе полезна информация. Сиреч днес "прозрачността" има много практически смисъл, помагащ или пречещ на действието (praxis). Докато за Аристотел прозрачността е общата природа на всяка среда, онова трето /извън светлината и света/, което изобщо прави възможно съществуването именно като постоянно опосредяване. А опосредяването няма как да е друго ако не взаимно отнасяне в различни ситуации и степени, също толкова различно изречими и означаеми. Степените на прозрачност - и осветеност в такъв смисъл - правят възможно и говоренето. Не случайно феноменологията толкова настоява на дълбоката гръцка етимологична връзка между phos - phaino - phemi, светлината, явяването и говоренето.
Подобното и другото така биха били представени като различно осветени, отразяващи, но и активно осветяващи. За да осъзнае фоновото друго значение и да се обърне към него, речта и съзнанието би трябвало да засилят осветеността му, да взаимодействат, така да се каже,с прозрачността на средата. Да насочат прожектора, който гъвкаво може да се върти в различни посоки. Аз лично предполагам, че има неща, които не могат да бъдат осветени - и речта също необходимо държи сметка за тях, дори само в паузите и премълчаванията, в своите неподредени накъсвания.
Темата за средата и всичко казано тук за мен е изключително ценно. Да кажа - от философска гледна точка. Въпросът ми обаче е прост: кое днес кара човека да вижда, че има много гледни точки, не само много неща - от една гледна точка? Само аз ли се страхувам, че средата на визуалните образи от 21 век е заприличала на непрозрачна дъждовна завеса, която ни залива? Много образи - малка видимост? Съответно и по-малка възможност за речта? /Сравнението е на Итало Калвино в есето му "Видимост"/. Може би, понеже ми се ще да завърша с по-лека нотка, за философстващите като мен днес е полезно да се пострахуват - дори когато се заблуждават или откриват нещо малко истинно. Защото ми се струва, че все по-малко се обръщаме към другите,крайно необходими позиции - все по-достатъчна ни е позицията с пръстите на смартфона - и наведените към екрана глави. А колко красиви са изправените глави, можещи с един поглед - както иска Платон - да обгърнат много неща в единно цяло, естествено, колкото е възможно. |
Тема № - 148 |
Коментар № - 8010 |
|
Лидия Денкова - 2015-07-30 13:32:15 |
|
|
Този текст казва доста ясно, Веселина, какво е биологичната среда на нашата земя, а може би и на другите планети, за които астрономите настояват, че имат среда и живот. Средата е това външно, което се ползва от отделното живо, което е в обмяна с нея. Това е и смисълът на т.нар. метаболично в текста. Особеното, за което настоявам, е, че като се говори за средите на отделните видове, т.е. след като средите са различни, най-развитото на човешката среда, трябва да се има предвид в единствено число като средата пар ексцеланс, като пьлната разгърната среда, която е човешката - среда със свои предмети, уреди, други хора, а и символи-език-реч, среда от втори разред, разгърната среда. Защото тази разгърната среда е възможното, определящо реалното на толкова много среди в биологичното на земята. Те е, така да се каже, сега за сега предел, който се опитва да проникне и другаде. Това е прогресисткото радостно в онова, което съм казал. То е такова като идея, но не и като реален проект. |
Тема № - 148 |
Коментар № - 8005 |
|
Bogdan Bogdanov - 2015-07-27 08:49:16 |
|
|
Това, което показва този текст, е – средата в правене – не като определение, не и като спиране, а чрез няколко водовъртежа, които е трудно да се представят повторно, може би именно заради това, че става въпрос за свързването на първичен и вторичен текст – нещо, при което интерпретацията и разбирането – биха върнали навътре към първичния текст, докато онова, което се търси, е нетекстовият текст от втори разред.
Има много неща, които предизвикват разбирането пряко – защото според мен, професор Богданов е решил да изкара „текста“ крайно навън, нещо, което направи и с предходния текст „Човек, герой и властник“, неща, които са казани по някакъв начин наистина не като казвания, а направо като правене – например – това, че за първи път в този текст той нарича рефлектирането директно „моделиране“ – не случайно. Второ, за първи път прави връзката между средата – продължаващата биологична среда и контекста, когато става въпрос за текст, за примерност и за т.нар. тук – „отворен конструкт“. Трето – присвояващото усвояване е представено и като свързване – общностност, и като полагане в един по-голям свят. Изглежда така, че рефлектирането е конкретното сега, а моделирането е примерът-свят, за да има по-голяма модулност и приложимост. Изглежда сякаш местата на света и на реалността постоянно да се менят и обменят, така както се обменят синонимните и антонимните редове.
Показва как основно става намесата във външния свят, свързвайки класа на субекта и на класа на предикатното име. Показва как става правенето на думи – по същия начин, както правенето на реалност.
Целта не е в точното назоваване, а в промяната, правенето, и на нови думи, свързвания и реалности.
Появата на контекста в темата за средата също не е случайна. От една страна – контекстът винаги присъства в текста и е това допълване, което прави надтекста, от друга – поради ролята на ситуацията във връзката между речта и света-среда.
Кои са другите големи хотспотове - по-общият текст, образуван от допълващия и допълнения, особено когато се смесят текстовете и нетекстовете текстове от втори разред – това казване-правене, забъркано в различни стойности, което има за цел да доведе не просто до говорене, даже не до истина, а до нетекстов текст – т.е. до случване.
Текстът не представя думата-идея „среда“ – той прави среда – след него не би трябвало да следва друг текст, а случване, обаче то би било и спиране, ако не се види в ореола му на по-точните описания - ТОВА, КОЕТО Е ВЪМЖОНО И КОЕТО ПОСТОЯННО СТАВА, следвайки принципа на допълнителността.
Имам обаче един въпрос, професор Богданов. Правейки среда – възможното, ставащото може да разчита на този отворен конструкт в своите синонимни редове и да бъде все ново, и ново, и продължаващо, но защо, когато спре „унищожава различаванията в едно единствено прекалено общо“, каква е дозата, границата за общото – така, че то да отрази истинско случващо се, а не да бъде потъване в прекаленото общо?
В текста следва една могъща схема на усвояването - възможното случване, или спиране, играещи със силата на общото са – 1. Речева ситуация, но и изобщо 2. Ситуация на човешко отнасяне към нещо, 3. Словото, и – 4. Неговите продължения, 5. Разбирането - за да можем да го 6. Усвоим, а после, като го направим свое, 7. Уголемени и усилени, опрени на него - 8. Да преминем и към друго по същия начин. Това е усвояването на външната среда, което професор Богданов нарича „идеална разширителна позиция“.
Съвсем нелогично си мисля, че този текст – може да бъде написан в различни жанрове – и понеже е правене на среда – това, което казва, ще остане във всички жанрове и за всички хора – в някакъв момент, защото текстът носи тази общост.
Накрая става нещо много хубаво – двойствеността, от която тръгва нееднозначното – защото външното едновременно се разбира, но и прави, е правене и на среда, която може да не е точно тази, от която се нуждаем – но човешката реч и съзнание, когато подават едно значение, за да може то да ни служи непосредствено, винаги развиват и друго – фоново значение, което поставя първото в позиция, която в други случай се оказва крайно необходима.
Този текст не казва какво е среда, а я прави – а тя може да стане и за други. |
Тема № - 148 |
Коментар № - 8003 |
|
vesselina vassileva - 2015-07-26 01:43:27 |
|
|
|
|
|