РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА ИСТИНАТА. Богдан Богданов |
|
|
Литературата по въпроса е огромна и ако човек реши да я проучи, ще отиде целият живот. Затова и, с риск на онова, което кажа, да не се обърне внимание, постъпвам по непохвалния начин, знаейки това-онова от вече казаното, да съм го присвоил и да го казвам от себе си. Не го правя за пръв път и е лесно да се забележи, че и без да съм се позовавал повече по-рано, пак съм бил в сянката на едни или други авторитетни възгледи по въпроса. По-различното сега е не това, че не се позовавам, а че не говоря за истината като за нещо магически важно, а като за дума така, както би трябвало да се мисли за всички думи в един език - с отделяне на думата от нейното основно значение и нещото, което тя означава. Разбира се, думите се делят на означаващи посочими и непосочими неща. “Истина”-та е във втората категория от думи и не може да се сочи. Тогава тя какво е? Ако се гледа по този по-строг начин, трябва да се каже, че тя е две неща. Първото е съответното отношение между едно твърдение и нещото, което то визира. Т.нар. пропозиционална логика отдавна е нарекла това кореспондентна истина. Което не е без проблем, тъй като бидейки непосочимо, непосочимото, първо, съществува по различни косвени начини, за които не съществува разработена идея те как са проявени, и второ, между тези повече непосочими е и онова, което изобщо не съществува. Така или иначе, изобщо несъществуващо не е отделено от непосочимото съществуващо. Затова пък има заместител, словесен дублет на непосочимото съществуващо или несъществуващо, което е налице и когато става дума за посочими неща. Разполагаме със силна дума за означаването на този словесен дублет. Наричаме го “значение”. Всички думи в един език имат значения. Значението е друга дума-значение, поддържана и от съответна представа в нашето съзнание. Това значение и тази представа залепват за думата и стават своеобразно словесно нещо, дублет и на реалното външно, което се сочи, но и на непосочимото и несъществуващото. Този словесен дублет-значение е втората истина. Както добре се разбира, като първата истина-отношение и тази втора истина е нещо езиково. За разлика от нея обаче е тя нещо по-определено. Затова и вярваме на това нещо. Защото, макар и непосочимо, с изказването на думата, която го означава, един вид заместително то като че ли се сочи. И какво правим нататък? Вярвайки на неговата истинност, започваме да вярваме и в истинността на онова непосочимо, което изобщо не съществува. Та истините са две – едната на словесното нещо, вече тръгнало към метафората на показваното, което удостоверява съществуващото, и другата на съответствието между някакво твърдение и нещо външно посочимо или непосочимо. Големият проблем е, че то, освен че съдържа в себе си и горната истина на словесния дублет, на това отгоре и свързва две кореспондентни истини - едната, че това, за което става дума съществува, а другата, че то е с такива и такива прояви и качества. Знаем защо тези два истини се смесват. Защото езиковото действие винаги реферира към повече проявления на външното, за което говори, а и защото не само реферира, но и рефлексивно променя и значенията-истини, и нещата, за които говори. Затова и в нашия всекидневен език “значение” означава и значението на думата, и нещото, което тя означава. А се добавя и това усложнение, че всяко казване на нещо е и казване, но и речево действие, вършещо, каквото върши словесно, по начин, който може и да се повтаря, но който е и уникално свързан именно с тази ситуация на казване. Като речево действие обаче то зависи не само от външния акт на това казване, а и от самата реч като смислов акт. То разчита и на движенията във външното, за което говори, но ползва и речевата динамика на самия език. А тя от какво се захранва? Гледано по-общо, както и говорим в този случай, тя се захранва от променливото комбиниране на различните категории думи с техните семантични полета. Всяка отделна дума има такова поле, но думите и по няколко, свързани във фразови и други единства, образуват общи семантични полета. Разсеяни от външната референция на речта, без да сме проникнали особено и в нея, не си представяме убедително разчленено тази речева динамика, която е и форма за очертаване на свят преди неговото конкретно съдържателно построяване в онова, което се казва. За трите категории думи в един език и т.нар. речева динамика Те са: редовите думи, термините-чуждици и редовите думи, които са и понятия. Термините-чуждици означават едно или друго особено, което не е предмет на всекидневния опит и се разглежда от специалисти. Термините са по правило еднозначни като всички останали понятия, но някои от тях стават по-широко достъпни и придобиват и статут на редови думи. Категорията на редовите думи е голяма и се дели на подкатегории. Една от тези подкатегории са и старите чуждици, които се употребяват и като редови думи. Тази подкатегория участва и в ндемалката категория на редовите думи, които развиват и понятия. От този нейн подвид са и много редови думи, означаващи нещо непосочимо. Тъй като уточняването дали то съществува е спорно, това непосочимо обичайно се замества от основното значение на думата. Така е и при “любов” и “справедливост”, въпреки увереността, че те означават безспорно съществуващи неща. Които значения, разбира се, като всички значения в един език са други думи, означаващи и други неща. Именно това е и подтикът основното значение на думи за такъв род непосочими неща да се развива и в понятие. Оттук следва и лошото последствие, че важни думи като “държава”, “общество”, “наука” и “човек”, които като понятия би трябвало да се уговарят, а и да се определят, се употребяват от научната реч, без да се определят, със своите опредметени значения,както постъпва с тях и всекидневното говорене и казване. Което е и основният недъг на хуманитарното говорене - че то разчита не на понятията на този род думи, които е редно и да се определят, а на опредметените значения на самите думи. Наричам това “основен недъг”. Да, но тази разпространена практика свидетелства за друго – за редовото положение, че никое научно говорене не може да бъде изцяло научно, понеже е и говорене изобщо. Т.е. това, което трябва да се постави под въпрос, е речевото вярване, че едно научно говорене може да е изцяло научно. А на какво прикрива това вярване? Това, че поради двойната си употреба и като понятия, и като редови думи, тези възникнали не от чуждици, а от редови думи понятия в един език са нестабилни. За тяхната нестабилност допринася и опредметеното им едно значение като редови думи, когато те се употребяват в по-кратки изрази. Разбира се, въпреки приликата, има и съществена разлика между опредметеното едно значение на една редова дума във всекидневната реч и употребата на същата дума като понятие. Понятието е укрепено основно значение на една дума, което и се определя. Големият въпрос, който крие и “светая светих” на идеята за истина, е какво прави това определяне. Гледано по-строго пропозиционално логически, в него основното значение-понятие става субект на просто субект-предикатоно изречение с копула, в което това значение се пояснява, като се свързва с предикатното име на друго по-широко значение. Но понеже значенията са и неща, това означава и друго - че класът на нещата, означавани от името на субекта, се определя, като става подклас на друг по-широк клас, означаващ повече неща от нещата, които се означават в класа на субекта. Което поражда следната двойственост. Ако за предикатното име-значение-истина от определението се мисли и като за субект, който също може да се определи по този начин с друго още по-широко значение-предикатно име, това би било в духа на съвременната пропозиционална логика и би било правилно. Но ако за това предикатно име-значение се мисли, че то означава нещо природно съществуващо със същност, това въвлича говорещия в старата предикатна логика, а и във всекидневната представа за крайна истина, владееща естественото човешко казване и говорене. Именно това е най-често истината – предикатното твърдение, че значението-нещо съществува и че то е такова. Което означава, че въпреки направеното определение, разликата между понятието и редовата дума фактически е била изтрита и определението е произвело не предикатно име, което би трябвало да може бъде и субект, каквото е изискването на съвременната пропозиционална логика, а е произвело едно опредметено значение. Каквото, както казах по-горе, прави и всяко редово говорене, опиращо се на контекст-ситуация тук и сега и произвеждащо и нужна тук и сега истина. Това е предикатната логика от Аристотелов тип, която владее традиционно настроената наука и която мисли и говори за природи и същности. Нейната сила е не в друго, а в нагласата на всекидневното съзнание и всекидневното естествено говорене, които и двете са във властта на истината-предикатно име. Ние всички говорещи сме подвластни на тази сила, която обърква значението, валидно сега и тук в тази ситуация с идеалното положение на значението-истина, което е винаги такова. Не е трудно да се забележи, че това объркване е своеобразно субект-предикатно твърдение-изречение с копула, в което субектът на конкретното значение-тук и сега се разширява и става значение, валидно навсякъде и винаги. А как е при редовите думи в редовата реч? Иначе речниково многозначни, употребени в по-кратък израз, те стават ситуативно еднозначни. Тази ситуативност обаче не се осъзнава и еднозначността им се смята за трайна проява на думата и един вид се слива с нея. Точно както става и по-горе и при определянето на едно основно значение с друго по-широко значение при понятието, когато то се разбира по предикатен начин. Което, естествено, не се съобразява с теоретичното знание, че значението е не нещо, а отношение, определяно като такова от контекста на изказа. Затова то може да е ситуативно едно, но и да се умножава в по-дългите изрази и текстове, които да налагат и употребата на други думи (значенията са думи!), които да реферират и към повече предмети. От какво се налага съзнателното редуване на различаването и сливането вътре в едно и също по-дълго твърдение, когато една редова дума е и понятие? От променящите се външни обстоятелства на говоренето и неговите контексти, а и от вътрешния му смислов ход, в който реферирането се допълва от рефлектиране. В този случай значението се задава по-малко от реферирането и повече от рефлектирането, което може и да поставя под въпрос едно значение и да го променя. Затова и значението може да се отделя от думата и от нещото, което се означава с тях. Същевременно това значение е и някак свързано и с думата, и със самото нещо. Това и означава опредметяване или реифициране, ако решим да кажем същото с термин-чуждица. Това е и външното основание всекидневната реч да нарича “значение” и значението на едно нещо, и самото нещо, което се означава с тази дума-значение. Затова и твърдя, че отделянето на значението от нещото, а и от думата, с която то се означава като първи ход и тяхното свързване като втори ход, е нормалното протичане на едно по-пълно разбиране на нещо. За съжаление обаче това не е общоприето. Смята се, че това отделяне е научен подход в семиотиката и езиковата семантика, като при това този подход е проявен единствено в различаване, но не и в свързване-сливане. Знаем защо се смята така. Защото според утвърдената представа науката е по-различително обяснение в сравнение с всекидневното разбиране. Вярва се, че именно на тази по-голяма различителност се дължат научните открития. Да, но те се дължат и на обратното – и на необичайни за всекидневното разбиране оприличавания-свързвания. Проблемът е, че дори това да се приеме, то може да се разбере като предикатна истина по природния същностен начин, характерен за логиката от Аристотелов тип и за нашето всекидневно съзнание-реч, а не по описания по-горе логически пропозиционален начин, според който нашето съзнание-реч не само реферира, но и прави-доправя словесно съществуващото да бъде такова, каквото е нужно да бъде при тези обстоятелства. По друг начин казвам това и така – ние не само реферираме към съществуващото, но и рефлективно уточняваме какво е, защото то никога не е само отделни неща, а е и среда-свят, като при това и с описание, значи и реферативно, но и рефлективно правим и доправяме словесно и самите неща. За съжаление, в духа на всекидневното практическо разбиране, мислим за речта предимно пасивно реферативно-различително и не обръщаме внимание на нейната активност да свързва съществуващи предмети, да създава словесно нови обекти и да проектира възможни светове и реалности, което е и едната от двете основни функции на човешката реч – като реферира към едно или друго съществуващо външно, но и да го създава словесно. Още по-малко съзнаваме, че в полето на нашата речева активност влиза и ползването на смисловата тяга на отделните думи в езика, усилвана и от по-едрите динамики на синтаксиса на по-дългите изрази и изреченията, а и от дискурсите, които развива човешката реч. Е, те са като че ли по-забележими. Но, така или иначе, и смисловите аури на изреченията, и дискурсите тръгват не от друго, а от смисловата тяга-енергия на отделните думи. Тази т.нар. смислова тяга-енергия на свой ред се захранва от основното значение на думата, което е и нейната податка за понятие, но тя се захранва и от другите по-имплицитни значения на тази дума, налице в нейната смислова аура. Добре говорещият езика непременно ползва тази аура, която е и модел за малък свят. Смисловото поле на отделната дума е устроено като синонимен ред от значения, а и от набелязана в него антонимия. Да, но когато се говори, пише и мисли, думата не е една, думите са винаги повече. Техните собствени смислови полета се свиват и те се свързват и по няколко в други полета, които се редуват и наслагват в общия смислов поток. В тези други полета се пораждат същите синонимни и антонимни отношения както между значенията в смисловото поле на отделната дума. Пораждат се и други отношения на времева и пространствена основа, които прерастват и в модели за възможни светове и реалности. Така и в смисловите полета на отделните думи, и в полетата на фразите и текстовете, и в полетата на дискурсите, езикът развива и предоставя на говорещия голям брой модели за възможни светове и реалности. За да можем да бъдем в някакъв външен свят и да се включим в промяната на външната реалност, бидейки словесни същества, не просто сме в тези светове-реалности, но и ги доправяме, а и правим, опирайки се на моделите, които ни предоставя нашата реч. Това, което казвам, е усетен умозрителен опит, а не научна теория. Теорията трябва да бъде легитимирана с изследване на факти и с метод. Но доколкото съм осведомен, освен за повечето значения на думите и синонимите и антонимите, за така представените смислови полета все още няма научни заключения, нито специализирани речници, които ги описват. Затова и развих по-умозрително отколкото е редно, този раздел, за да подчертая, че каквито и усилия да полага една теория, бидейки реч, тя винаги се опира на речевата динамика на езика, с който си служи. Което вече изказах и така – че никоя научна теория не може да бъде само теория и да се различава напълно от която и да е друга реч на езика, на който се излага. По-общата задача в това есе кръжи около следното настояване. Като се опираме на собствения си опит, който е винаги по-обхватен от възгледите ни, а и като се отнасяме с доверие към онова, което постигат по-дългите ни обяснения, да не оставаме при нашите кратки твърдения. Повикът е да не подценяваме собствената си редова реч, която след първата фаза на краткото ясно казване, винаги развива и по-дълго рефлексивно разбиране по темата, която разглежда. Това последващо разбиране е според мен относително по-вярно от по-кратките казвания в първата фаза на нашето слово. Това настояване е двойно необичайно. Първо, защото е прието, че истините са ясни кратки положения, а аз смятам за по-верни разгърнатите по-дълги обяснения. Но и второ, защото и тези по-дълги обяснения са по-верни само на пръв поглед. Казано по-разгърнато, онова, което твърдя е, че краткото казване и съвсем краткото на отделната дума са неизбежна първа фаза на доброто говорене, което, така или иначе, бидейки и правене, трябва да е еднозначно. Това еднозначно, което е и повик за действие, и излаз от говоренето, естествено, се поставя под въпрос от по-дългото обясняване, което обаче не е само по себе си, а влиза в модулно отношение с по-краткото. Така че по-краткото и по-дългото са свързани една с друга две фази на комплексната истина, която се установява, но и прави в това словесно протичане. Аз твърдя, че човешкото казване не е само за това и онова, което се чува непосредствено, а че като продължава обяснително, то развива и среда, към която се отнася. Което означава, че то действа не само буквално референтно, но и екзистентно, защото очертава и възможен свят. Това е и основанието да търсим толкова често едни или други опозиции, защото те поставят началото на такова очертаване, като задават в един вид първи ход онова, което предстои да случи в комплексната истина на по-дългата реч. Затова и препоръчвам разбиранията по всякакви въпроси да не остават при всекидневните начални противопоставяния, с които започват, а да се проследяват и преобразуванията на тези противопоставяния в по-дългите ходове на нашето говорене и като външно случване, и като вътрешна реч на протичащ смисъл. Което и твърдя - че постоянно развиваме едни или други по-дълги и външни, и вътрешни речи, но че това ни убягва от вниманието, защото ценим кратките деловити казвания, които са недостатъчно дискурсивни и рефлексивни. Поради което и изпадаме в следния парадокс. Хем сме готови да осъдим бъбрежа, когато се трупат недобре свързани кратки казвания, хем ги ценим за тяхната краткост и деловитост. Т.е. объркваме краткото, деловитото и ясното с вярното. За съжаление, по-вярно е винаги двойното. По-вярното веднъж е факти и отделности, които ако можеха да бъдат сами по себе си, биха били само те. Но всички те са и свързани с други неща, а и се свързват помежду си в трети неща, които са с други очертания и се наричат и с други думи. Така че истината е и в отделното, което е вътре в тях и в свързаността на тези отделности. Истината е в съответствията, които ни занимават. И в единия, и в другия случай тя е в съществуването, което се визира в това наше казване. В което е и проблемът – ние изпитваме радост и удоволствие и от общите положения, защото смятаме, че, наричайки ги, влизаме в контакт със самата истина. Но сигурно повече би трябвало да се радваме на конкретните значения-истини за по-действително съществуващото, когато достигаме до него. В което е и задачата на доброто възпитание и образование. А то в какво би трябвало да е проявено с оглед на темата в това есе? Първо, добре възпитаният образован човек не би трябвало да цени самото рефлексивно и самото чувство, защото няма такова рефлексивно, което да не е съпроводено от чувство. Но и второ – когато става дума и за рационалност, и за чувства, като се знае, че те и двете са винаги налице, този човек би трябвало да може да различи по-едрото, което е предимно когнитивна форма и парадигма, от по-детайлното, зад което стои и реално нещо съществуващо, при това с някакви качества и прояви, за които би трябвало да може да се каже и какви са.
|
|
Коментари по темата |
|
Ще споделя импулсивно задоволството си от прочетеното. Доволен съм за колегиалната топлота във взаимното ни опониране. То наистина е монолого-диалогично. За съжаление, при мен се оказа по-монодоминантно и натрапчиво психологизирано.
Бързам да го кажа заради емоционалния конфорт, на нас двамата; заедно с приятеля ни Декарабах. Но и за нашите близки и приятели. Нека си отмарят предпролетно. Вие професор Богданов (не се обръщам на малко име; защото сте и в официална статура; а аз съм частно лице; и ми е драго да чувам „ ...вие Искро”). Вие настоявате на своето, с мощни и нови аргументи. Тях аз ще ги доразбирам, стъпка по стъпка.
Сутринта препрочетох отново, въвеждащите 9 абзаца към голямото ви есе „За истината”. И очаквах подобна категоричност. Защото съм я предизвикал. Вече казвах, че един ярко по-нов подход и метода, ако е с подобна отлика, трудно се имитира. Сега акцентирате на реалностите и на по-реалната съдържателност на когнициите. Имате предвид и т.нар. ... „психични реалии”?
Лошото е, че аз, сам се самозазиждам, в частно научните си психо подходи. Които както и вашата оцелостеност, имат своите си, незаменими, евристично познавателни потенциали. Но в заявените дискурси те не могат да бъдат водещи. Защото и всяка друга специална хуманитаристика, не може да бъде водеща. Ще е повече от наивно, да искам – вие да влезете в „сигурна професия”; в смисъл на някакъв „частно научен професионализъм”. Вие го имате, в други научни дисциплини.
Това е и новата ви, сигурна интердисциплинна метода. Възхитен съм от следните думи и тяхното междудумие. Ще ги цитирам:... „В моментите, когато подходът ми е по-силен и ме е обзел по-пълно, аз нямам нито душа, нито дух, нито пък тяло, защото всичките те са сложно проникнати едно в друго и мога, поне за момент да бъда по-цялото, което съм.”.
Ето това е един от кодовете за декодиране на вашия подход; та дори и щрих към вашия неповторим, в моменти на постигана цялостност, едносъставен „Символ на Аза”. Вярвам ви. Подобно чувство, по-стеснено, изживявам, при сливане в едно на теоретично, с емпирично и реално приложимо. Сега чувствам, че вие, без да ми го налагате, ще ме „вкарате”, само в част от тайните на вашата метода. Но там ще имам своя си, пак едносъставен, но оразличен „Символ на Аз”. Защото ще съхраня и преобразения си и любим ми .... психо/логицизъм.
Утре пътувам за един ден. Веднага след връщане, пак ще пиша; след нов, по-спокоен прочит.
С почит и приятелство ...... ваш Искро
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8180 |
|
Искро Косев - 2016-03-03 23:12:13 |
|
|
Радвам се на жизнеността ви, Искро. Ама ето и аз си настоявам на методата. Хвалите диалогичността, но нищо не казахте по онова, за което попитах. Диалогични сме, но сме и монологични. И като монологични, ставаме отвреме-навреме и вътрешно диалогични. Каквито са по-добрите ми писания. Но има и по-лоши, в които съм и полилогичен, като казвам ту това, ту друго, както падне. Ето и моя монолог по методата. Думата е гръцка, имитирам иронично и гръцкия женски род. Нашата българска дума, нищо, че и тя е превод, е подход. Та ето моя подход.
И аз, и вие, Искро, и всички хора си приличаме по това, че нищо не правим без да употребяваме когнитивни инструменти. Разликата е в това дали те са един или повече, свързани заедно, и дали са общи и максимално обхватни (в тях всички сме еднакви), или са понапълнени с по-малко или с повече реалност. Aз смятам, че колкото по-общи и максимално обхватни са, толкова по-слабо съществуват и са толкова повече инструменти, а колкото по-изпълнени са с реалност, толкова повече съществуват по-реално. Оттам е и голямата разлика в онова, което казват хората. Те употребяват едни и същи когнитивни инструменти, но изпълнени с различен обем по-реално.
Затова и се стремя да не казвам, че някой е по-умен от друг. Всички, които говорят един език, са еднакво умни. Проблемът е, че езикът сам по себе си не ни кара да разделяме когнитивните инструменти от онова, което се казва чрез тях. Те двете се смесват и не е прието това смесено да се дели. То се мисли за самата реалност, докато всъщност е понапълнен с реалност когнитивен инструмент. При този начин на мислене – може да му се каже логика, философия или когнитивна наука, заключението не е радостно.
То е, че винаги познаваме нещо познато преди нас и че само метафорично можем да кажем, че сме познали ето това, чието име казваме. Но, така или иначе, в това познато няма само реалност. Реалността в него е смесена с когнитивни инструменти, значи и с най-общи модели за свят, чрез които ни се струва, че сме достигнали до по-конкретен свят. Така смятаме и в своите всекидневни казвания и в този смисъл между тях и онова, което се твърди научно, няма съществена разлика.
Вие, Искро, сте психолог, което означава, че заедно с други, които се наричат с това име, сте спрели човешкото до определени когнитиви, приели сте с тези други, че те съществуват и ги пълните с като че ли по-реалното на други когнитиви. Така наистина за голяма група от хора за дълго се образуват неща, които получават ясни предикати. Такива ясни предикати са душата, вътрешният живот, волята и прочие като че ли съществуващи феномени, които се изследват. Да, но те са само по-дълговременни когнитивни положения.Човекът е съществувал дълго и без идея за воля, той и днес съществува в себе си ту с тази идея, ту без нея.
Психологията, Искро е дълговременно разбиране с определени идеи. То обаче вече е започнало да отминава. Вие ме оценявате високо, наричате ме похвално и персонолог. Аз и се радвам, защото не винаги този подход на разбиране, който излагам, е буден в мен. Аз той и не е особено пълен, нито пък в него са в особена хармония когнитивното, което е и мрежа от когнитивни положения, и по-реалното, полепнало по тях. Но мога да разбера, че много ви се иска да влеза в сигурна професия, както сте влязал вие, а аз така и не влизам.
Не влизам, защото се бунтувам срещу образуването за по-дълго на сигурни външни предмети с ясни имена. В моментите, когато подходът ми е по-силен и ме е обзел по-пълно, аз нямам нито душа, нито дух, нито пък тяло, защото всички те са сложно проникнати едно в друго и мога, поне за момент, да бъда по-цялото, което съм. Разбира се, наистина само за момент, защото веднага забелязвам, че това цяло вече заиграва със средата и контекста си и започва да се скрепява и с тях. Та затова, Искро, не казвам, че съм по образование класически филолог и загърбвам вашия обичаен механизъм за правене на свят, който наричате психология.
Науките са области за осигуряване и на своята област, която и затова изглежда добре налична, защото е осигурена да бъде такава. Докато всеки от нас, в която и област да попадне и каквато и реч да усвои, е пулсираща цялост, която се колебае между малкото и по-обхватното. Разбирате за какво пледирам – за колебаенето, т.е. за самият живот. Та такъв е моят подход.
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8178 |
|
Bodan Bogdanov - 2016-03-03 09:41:00 |
|
|
Ето и обещаният край на „триптиха”. Или казано, просто (без поетични себеиронии), че ви изпращам третата част на текст, написан отначало единен и по-кратък; а след това в един ден раздут, разделен и дописан в три по-малки текста -„неща”. Това, разкъсване стана и след полезна, и силна втора намеса на Декарабах. За последния му, чудесен негов разпитващ текст, по-късно.
Тази забавена нова добавка, задържам втори ден. Защото ми се искаше да има реакция към предшестващия кратък мой текст. За да не се залепвам направо към него и към „себе си”. Не ми е удобно. Нали сме в диалогов режим. Дори и в полилог. А така, като чуя споделяния, се връщам в час. Иначе в монолога се чувстваме и несигурни.
Коригирам няколко пъти написаното преди. Защото не пиша лесно. Но ми се иска да не го променям. Следващото е свързано и с „думи” на професор Богданов – за типа учени. Като хвърлих сега поглед, върху позабравеното вчерашно; усещам, че съм изместил тематичния акцент – към себеистините; към себевглеждането; към себеанализа. Вкл. за „ Аз-образните” когниции и за „Себеоценките” ни... Ето го и онзиденшното трето, което стана днешно първо. Така е и с хората...
Ние двамата, с професор Богданов, сме и практикуващи хуманитаристи. Не само от лаборатории. Той като строител на НБУ и на образованието у нас, и като преводач, и човековед, и културолог и накрая... като незаменим наш колега и тук лидер на Форума. Ученият. Оригиналният мислител. Не разпилян. А събран около своя университетски; езиковедски и философски синтезен; и разговорно просветлен, книжовен метанаучен стил. Заразяващ и нас вете-раните.
За мен, той, ще си остава, преди всичко и над всичко, диалогичният имплицитен психолог и персонолог. Другото му Аз, особено древно-греческото, филологическо и ретро наративно, ми е по-далечно. Тези ми думи, видимо, са като опит за колегиално и себе „портретуване”. Без да се „вземаме все на сериозно”. Но и към посочена, от водещия, интригуваща тема за сложната истинност и интимност на академичното, на университетското. И за посочимото неназовимо...
И нещо за себеистините и за своя „Аз” ; при това с главна буква. И дали, всеки за себе си, не е с Главна буква? А би трябвало. Наистина, освен книжници, сме и редови живи хора. Чухме го. Разговорно казано, аз все продължавам педантично, да „кълва” думи, значения и понятия. (Бил съм и даскал 8г.; и преподавател във ВУЗ 10-на; но и през тия 20-на, от всичките 60 плюс 1-2-3 г., съм проучвател на текстове; на умо-заключения; съждения и отделни понятия, и значения).
.......................
По-тревожното, за мен, като „душеизследвач”, е не, че „не знаем истинския смисъл на думите”. Значението на думите и понятията, го търсим,и адаптивно го намираме; като, пак го променяме и полу-постигаме; чрез и без конвенции.. Нехармоничното, е, че много често и безспир, сме... несправедливи към самите – „себе си”. Към собственото си тяло и към духовния си телос...
Повтарям, несправедливо не-истинни сме, за и към „своето”. Напр. – не ценим доброто си здраве! Телесното и духовното. И социалното. Особено, когато го имаме и не страдаме, и не боледуваме. Дори сме отегчени и безразлични към това, че сме все здрави; все бодри; все сити; във „форма”! А когато дойде болката. Напр, зъбобоболът, артритът, недостигът и пр. Охкаме и пъшкаме. И откриваме вече загубеното, а подценявано бивше. Когато вече необратимо го няма...
Тогава ни боли и за неизживяни прежни радости и за пропиляни, какви ли не себеистини. Там е загадката. За троичното ни здраве. И за другите истини човешки. Подсказани и от голямото, благородно есе „За истината”. Тя е от мъглата на безразличието и инертността. От недеятелните преминавания. От т.нар. „психично пресищане”, при монотонно повтарящо се добро.
Или философски и разговорно по-ясно казано. Слабостта в нашето човешко устрояване, е, че несправедливо, когнитивно се нагаждаме и не ценим, повтарящото се редово хубаво. Омръзва ни. Привикваме към него. А все се вторачваме, не само в чувствено осъзнатото; дори и в нервно- вегетативно усетимото; изненадващото ни; вкл. и болезнено ново зло. Макар то да е и единично. Спорадично. Но се преживява и субективно, като събитийна доминанта. И при болка у децата ни.
Това са и „събитията”, не само за масмедиите. Но и за нашата си его-себечувственост, и себе-рефлексия. Ще си кажете – какво насъвършенство и недоглеждане на еволюцията! Да. И аз днес, си го казвам за първи път. Пък се чудим, защо сам Бердяев, е очуден, че слабостта на хуманизма, била, не в нещо друго, а в самия него; че той е и... „ недостатъчно хуманистичен”...
(Тук ще прекъсна. Ако е удобно, ще го пратя и останалото). Благодаря ви. Да ценим и малките радости; и мартеничките... ваш Искро
/////////////////////////////////////////
Другите задатки за Аз-истините и Аз-заблудите, могат да се прочетат и в прекрасната монография на Маргарита Дилова, от НБУ – „Експериментална психология на себепознанието”(2008). И днес се питам. Защо на Маргарита й икономисаха професорско звание? А други, един-двама психолози, и почти незаслужено, макар и със сериозни основания, въздигнаха? Но това за НБУ са неизбежно частични заблуди. Всяко истинско множествено, има и другото. Там в НБУ, истинно просперират уважани и умни колеги. А то е главното. (Пак съм в темата за значимите и незначимите учени).
В тази книга, пред очите ни изпъкват двата вида и множества истини за Аза – когнитивно описващите, т.нар ... „Аз- образи”. И типично оценъчните, т.нар. ... „Себеоценки” (обща и частни). Друго. Още по любопитно. Прозряно е, още през 1900-ната година, от Джеймс (един от двамата бащи на научната психология; наред с Вунт; той е бил емотивно труден; а немецът изряден).
Та Джеймс пише в „Принципи на психологията”, че себевъзприемането на истината за „себе си”, чрез личен успех/неуспех, зависи от ниво на претенции-аспирации. Джеймс записва и уравнение – с т.нар. суров (неизмерен, неоценен,) личен резултат в числител; и равнище или ниво на претенции – в знаменател. Т.е. ако имаш високи критерии и претенции, ще имаш съотносимо понижено чувство за значението, на постигнатото „нещо”. (Пак не напускам зададения тезаурус).
С други думи и философски казано и то в редово споделяне. „Ти понижи до минимум своите претенции – и можеш да свалиш целия свят, в нозете си”. И друг още по-разбираем и конкретен пример. Той е за една, добрата (4), училищна оценка-бележка. Ако четворката е в контекста, от бележките на пълния отличник? Тя ще се изживява като „провал”. Но за получаващия средни оценки и двойки, тя 4-та е „триумф”. И това, във формат на езиково речеви метанаучни тези; пак имплицитно е обосновавано; вж. в последния Богданов коментар. Сбито. Синтезно. Дълбоко.
........................
Сега, за добрия ни събеседник от морето: – Драги, Декарабах, Ето за теб и за мен, още едно питане и закачка – Като говорим, че човек, не е опростено само „био-социален”; а е и духовно, речево съзнаващо същество; че психичното е наш медиаторен мост, между био- и социогенното.
И ако небрежно и интригуващо си въобразим – че в това съзнавано-несъзнавано „духовно”, се намесват; протичащи– три групи – от напр. само три всеобемащи, т.нар. „Духовни универсума”. То тогава, кои биха могли да бъдат те, тези три... „Духовни универсума”? Пак няма да ги назова. Нека да останат наша си, загадка-енигма. Дано не се окажат, че те – уж 3-те универсума; са само 2; или само 4-ри? Зависи от гледната точка. От контекста, както професор Богданов би казал. Но аз ги приемам, хипотетично – че духовните човечески универсуми, са само...три. А животинските?
И кои са, онези 3-ри( не 4-ри) думи, за абстрахираните и реифицирани три „Духовни универсума”?
Здраве, за нас тримата и за всички, които ни четат. И някои от тях тепърва ще споделят; когато някои от нас; няма да ни има ... ваш Искро
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8177 |
|
Искро Косев - 2016-03-02 12:55:47 |
|
|
Ето го и дописването – за когнитивните деформации на истини, за различни „неща”.
Защо често, сме когнитивно, сензорно или мисловно неточни. Напр., защо потопената здрава пръчка, в съд с вода, ни се привижда „пречупена”. А следните две еднакви линийки ( ––––– / ––––– ); поставени в друг „контекст-дискурс и среда”; стават други. Вижте ги. Уверете се сами:( / >–––––< ); те са с друга визуална и афективна истинност; едната линийка се оказва измамно по-къса от другата. Както е при сравняване, напр. и на двама, почти равностойни учени; единият по-адаптивен; но другият – напр., по-прям; или необщителен. Защото е интраверт.
Защо човек „най-обича първото си впечатление” (думи на Аристотел). Защото – съществувал т.нар. „когнитивен дисонанс”. Открит и софистициран, след векове. С научни думи и данни,от Фестингер. Сиреч, ако си приел, свикнал с една истина (влюбване от пръв поглед). Ти оставаш сляп и глух, за други нови и по-добри истини. За да избегнеш чести себекорекции и познавателни дисонанси. А човек не може, все да се променя. Нали. Нужна му е и стабилна статика. Иначе ще рухне.
Друг е напр. заблудният „ефект на ореола”. При запознаване, напр. с офицер, ние предикатно и сугестивно сме отсекли, че той е и непременно, духовно... „униформиран”. Та макар и да е Ефрем Карамфилов. Или самият подпоручик Дебелянов. Друга, вече с позитивен ефект, е ореолната заблуда, ако си с медик и архитект, с „психолог”, и пр. А банкерът изначално е... еди какъв си.
Същото е и при когнитивно дидактичният „Пигмалион психоефект”. Отначало и набързо, възприемаш, или подсъзнателно залепваш верен или неверен етикет. На някои свои ученици, че са слаби и пр. Или не така умни. По-късно, нямаш време и сили, текущо да коригираш тези свои грешни първи възприятия. За всичките си, над 150 гимназисти. Ти и имената им не запомняш. А после неволно и подсъзнателно, все някои под-ценяваш. Или пък други, фалшиво над-ценяваш. С думи. С погледи. С жестове. А това е и гадно. И нечестно. Не си измислям. Не фантазирам, по наизустено от книгите.
Преди да вляза в „лаборатория”, съм бил 5 години учител в К-ца. Главно по психология и логика. И 3 години директор на малка гимназия-интернат. Пак в К-ца. Като директор, си изнасях и моите си уроци по психология. И написах и първата си книжица. На терен. На коляно. Ззтова го казвам.
(А тогава, 2 години учех задочно педагогия; все донаучавам по „нещо” и днес; но нея, педагогията я изоставих и недолюбих ; но взех и два нови изпита – по Педагогическа и по Детска психология; с еволюционна и генетична тематика; при бащата на проф.Пирьова; значи, не съм загубил и тези, 2-те години; хей така на халос; все пълня, ненапълнените свои психо-хамбари; алчен и ненаситен; до края си).
Неделни вечерни поздрави ... от Искро (Краят, може би, утре ще допиша... Заслужих си съня).
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8176 |
|
Искро Косев - 2016-02-28 22:47:33 |
|
|
Прочетох кондензирания ваш коментар, уважаеми професор Косев, и ще избързам веднага да благодаря! Читателската ми торбичка от прегледана специализирана психологическа книжнина е съвсем скромна. С годините все повече съжалявам, че не отделях време за това. Може би се предоверявах на безразборното любознателно-житейско струпване на „психологическа емпирия”. Сега знам - това е трудният, „по-непълноценният” начин, нещо като билкарството в медицината, като най-непринудения наивизъм в живописта… Дори в краткото, което сте нахвърляли, виждам силуета на познанийната „катедрала”, в която образованият съвременен човек може и трябва да влиза без колебание, с радостен литургичен трепет за познаване на своето и общото болеещо, неподредено, несъзнавано. Същевременно се сещам за появата, съвсем неотдавна, на пореден образователно-медиен диспут, дали и в каква степен трябва да се изучава психология в средното школо; не са ли твърде много завършилите и следващите хуманитарни дисциплини, и особено психология и педагогика, у нас. Всичко това на фона на призиви за подготовка на повече инженерни и професионално-технически висшисти и среднисти. Нима едното пречи на другото; инженерите и техниците от „завод за роботи” ли ще ги изкарваме с дипломи… Бих искал да чуя мнението Ви по този въпрос, професор Косев.
Мисля, че нашата разприказка около тежестта и ценността на академичния психологически минимум в днешното ни образование се прибавя уместно към голямото правене на текстовете и книгите на професор Богданов. Намирам ги, в най-възловите места от тази новаторска теория, за наситени именно с многослоен хуманитарно-ерудитски и редово-човешки психологизъм.
ПП: Що се отнася до греховцете ни в писането, не греши само онзи, който не се опитва да драсне нещо. Ето и аз онзи ден вместо „хомо фабер” съм плеснал „фабиус”, и вместо към Макс Фриш съм запокитил четящите чак към славния римски род на Фабиите… Ще посмея да впиша и своята грешка в тъмната вселенка на „дълбинното, съзнавано и неосъзнато, когнитивно-емотивно” наше упорство , уважаеми бачо Искро. И да пребъдват българските ни полени!
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8175 |
|
Dekarabah - 2016-02-28 20:14:02 |
|
|
Аз също изпращам колегиална и искрена признателност към двама ви. Ще отговоря, първо, на Декарабах. За 7- те основни понятия, за човешкото същество. Дори ще ги номерирам – (1) Човек /обединяващо всички други понятия/; (2) Индивид; (3) Индивидуалност; (4) Личност; (5) Субект; (6) Социален индивид; (7) Гражданин; (8) Символ на Аза /, който е „неделим”; напомнящ ни, с изненада, и - „едносъставната човешка душа”- по Платон/; и още 2-3; бъдещи, номинатива...
Едни от тях, предимно разкриват човешкия „геном”. Други са с акцент върху човешкия „псином”. Трети се отнасят главно до „соционома”. Все за истината човешка. За неговата едино-същност. Но не разделени. А винаги и в триделна взаимна преходност (в духа и на Богдановото есе за Фройд; а и в духа, на цялата му персонология). Но и със специфична семантика. И със своя логистична систематика. Те са и пределно общи. Предиктори или предикати; категории; думи- концепти и т.н.
Около тях се обособяват, цели гроздове, от над стотината психодисциплини. В горния смислов и предметологичен ред . От 1 до 7-8-9, напр., са следните водещи дисциплини – Обща психология; Диференциална психология; Характерология; Психология на личността; Педагогическа и Трудова психология; с Психология на организациите; Социална психология и Народопсихология; Икономическа и Политическа психология; до новата Психологична семиотика и пр., и пр.
Те в своите понятийни единства и значения, са осново-полагащи, за цялото човекознание (наричано и хуманитаристика; в отлика от обществознанието). Именно и поради това, неотдавна, нашият учител и дойен, столетникът казанлъченин – Г.Д.Пирьов – обосноваваше Психологията (с теоретичните й; експериментални; и приложни науки и практики), като фундаментална наука.
Това не е краен и неизменен дискретен ред. А е в духа и на т.нар., от Р. Коларов „дискретизация на понятията”(2015г., в Литер.в-к). От друга страна. Фактът, че „обърках” техния брой: отначало посочих 5-6; коригирах се на 7; а сега се оказаха 8-9 – има и няма своите обяснения. Грешките ми не бяха преднамерени. Не са и случайни. Нито са само възрастови. Те са дълбинно, съзнавано и неосъзнато, когнитивно –емотивни. (Следва дописване, за тези когнитивни грешки. Не съм готов).
Нека го дооправя „идващото”. Ще поизлеза за малко на въздух... Помните ли онова – „Ни лъх не дъхва по полени!”. Поздрави ...... ваш Искро.
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8174 |
|
Искро Косев - 2016-02-28 14:27:27 |
|
|
Благодаря и на двама ви и ви прегръщам! Но обърнете внимание на следното, което казвам. Да, всички ние постъпваме така - искаме с определена дума, разбира се, и с термин, да се доближим до истинното. Терминът обаче не е достатъчен, подкрепя го и дискурс, а нашето по-цялостно поведение. Това са науките – езици с термини, опрени и на статурата и поведението на говорещия научно.
Но какво влиза в т.нар. външно на науките? Заседяването в лаборатории, вършенето на експерименти, преподаването и писането на изследвания. Влиза общуването с други като нас и у нас, и в чужбина, участието в конференции – и у нас, и в чужбина, публикуването на текстове, от които някои са по-важни – тези в чужбина и в издания с импактфактор. Влиза и личната библиография и не на последно място и учената степен. В този дълъг списък от проявления на външното влиза и личността на учения – станал благ и мъдър или само индиферентно затворен в себе си.
Но все едно. Изброеното е външното на обстоятелствата или по моя начин на изразяване на контекста, който прави валидни текстовете на казванията, говоренията и писанията на учения, т.е. на по-вътрешното на неговото дело. Ние казваме на това вътрешно знание или наука. Без да е сигурно, че вътрешното и външното могат да се разделят, особено защото става дума и за знание изобщо, което личи в поведението и в личността на учения, служеща и за идеал, но и за приложимо знание и блага-общо достояние на някакви всички. Което означава, че, поне в този смисъл, това знание е пак нещо външно.
Първото, което твърдя имплицитно в заглавния текст, е, че структурата на това външно и вътрешно е същата, каквато е и при всеки друг човек. И той се добира до истини и се опира на външни среди и ситуации, които ги правят валидни. Казвам, че за да разберем ставащото в науката, е нужно да се опрем на връзката между истина и среда в самото човешко битие. Има и второ, на което не е лесно да се обърне внимание, поради което и го подчертавам - че обичайните истини и в науката, и в човешкото всекидневие са кратки ясни положения. Оттам е привързаността към понятията, термините и чуждиците, които, защото са чуждици, а не редови думи, не са многзначни речниково и като че ли означават точно това, което означават.
Да, но, първо, е така в определен контекст, за който, дори и в науката, не се повдига въпрос, и, второ, тази кратка ясна истина се поставя под въпрос не от друга истина и изобщо от другиго, а от самите нас в нашата реч. Защото след изказването на която и да е кратка истина речта ни почти винаги продължава и дори когато само дава примери, които потвърждават тази истина, всъщност я поставят под въпрос и добавят към нея друг неин вариант, който е по-скоро друга истина. Т.е. в това, което твърдя имплицитно в заглавния текст, настоявам не за многозначността, а за функционалната двузначност на която и да е истина. Цялата логика и цялата наука обаче, без никакво изключение, пледират за това, което е в сърцето и устата и на всеки редови човек – че истините са кратки и ясни еднозначни положения.
Да, така е, но, първо, в практически план, и, второ, в началото на разсъждаването по който и да е въпрос. Ако това разсъждаване продължи, а то продължава, истината става и двузначна и повечезначна, значи и повечеистинна. Защото се променя и нещото, за което се отнася тази истина, а и контекстът, в който тя е валидна. Затова и говоренето за истината е по-точно, когато се има предвид самото действие на говоренето, което никога не е само казване на едно, а е казване и на друго. Затова и свързаната с действието на казването истина, което значи и свързаната с речта истина, разбирана като дума, е словесно нещо, което може да съвпада по-пълно или по-частично с външното, което означава, ако на това се гледа практически приключващо.
Но това словесно нещо може и да не съвпада с това външно, а напротив - да се различава частично или дори по-пълно от него с оглед на неговия двоен функционален смисъл - и като словесно, но и като външно нещо. Защото човешкото говорене освен сочене-рефериране е и правене-моделиране на нещо в контекст, подобно и на външното в контекст, за което става дума, но и различно в някаква степен от него, значи променено и с оглед на изпитваната тук и сега нужда, но и на принципната нагласа, че това външно не само трябва да се разбере като именно то, но и да се присвои така, щото да стане и част от самите нас.
Така, подтикнат, от вашите коментари за кой ли път в нова вариация наричам онова двойно, което всички правим в нашите речи – като го назоваваме, доправяме, но и като правим наново и себе си, и своята среда. Благодаря ви и, ако ви идва, продължавайте!
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8173 |
|
Bodan Bogdanov - 2016-02-27 10:26:27 |
|
|
В края на майсторския петък отварям сайта и отново изпитвам събиращо удовлетворение. От коментарите на професор Косев и от препрочитането, с „калейдоскопично-игрово” вглеждане в отделните абзаци, на „За истината”. Риалити наслагването на дълбоко хуманитарната „постхерменевтика” на професор Богданов отваря многобройни валенции за включване, които лениво не ползваме… Залутани сме изглежда в първо-потоците на дневното. Ето, днес ми остана време да довърша, след гравирането, протяжното цветово попълване на една „свръхмандала”. Доволен съм, тя светна… Такива са и работите ни с езика, говоренията, напластяванията, търсенията на завършена форма, правенията чрез тях. Този е същностният висш труд на хомо сапиенс/фабиус/луденс, et cetera… Всеки, дори и най-обикновеният казващ нещо си, винаги се е устремил към целостта на завършена „мандала”, или поне на елемент от нея. Тъй нашият Учител и добронамерен домакин на форума ни дърпа и доближава до хуманитарните цялости на разсъдата и отсъдата за комплексното време, в което сме пътешественици. А ние се затваряме в нашето индивидуално дълбачество, търсачество на сгодна лекота за говорене, правене на своите време-праксис-протичания без задържаща трудна цел. Сократическото събеседване ни изчерпва бързо, бягаме в „пълнокръвното и жизненото” на безграничната, неподлежаща на лесно подреждане, виртуална комуникативност. Вероятно част от нас се изключват „профилактично” от такава участ за собствените си вкусове към език, философско четиво, литература, смисъл през словните сечива. И упорстват самотно в „хаоса” на мълчаливото четене на доказано мощни текстове, слушане на полубожествена музика, наслада от хармонии и разтърсващи дисонанси в изобразителността… Но ние всички, вкупом, сме заплашени да потънем в анонимно объркване, в поотделно изчезване из ПРАВЕНЕТО НА РЕАЛНОСТ ПРЕЗ СГЪСТЕНА СЛОВЕСНОСТ. Ето затова намирам настоятелното и „самодостатъчно” творчество на проф. Богданов за абсолютно насъщно в българския цивилизационен казус. Затова и приветствам плодоносната емотивност в коментарите на психолога проф. Косев. Те, и двамата, преопитни и премислили, ни подканят към общо усилие - към общо разпознаваема /и работеща/ истинност. Мисля, че страната и нацията ни нямат уточнена парадигма в това усилие. Количествените натрупвания, казано по марксистки, не са ни довели до необходимото качество на индивидно и колективно мислене и гражданско взаимодействие.
ПП: Ако е възможно, уважаеми професор Косев, пратете ни Вашите „Седмина самураи на Човешкото”. Нека и те да се намесят в „битката” пак… И последно. Няма ли как, да свържем предоставения ни от проф. Богданов перфектен инструментариум за ДЕЯТЕЛНОСТ ПРЕЗ РАЗУМНА ЕЗИКОВОСТ със ставащото из нет-а. Това, може би, ще увеличи интереса и на следващите в НБУ към академичната „храмовост”.
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8172 |
|
Dekarabah - 2016-02-26 20:06:09 |
|
|
Този път, вторият ми коментар, за наистина голямото есе „За истината”,някак си трудно се получава. Е, това нищо не казва. Или казва малко. А каква е коментарната ми истина. И тя е като всички истини. Т.е. тя е многоистинна. Или многодумна раздумка. Уж се говори за едно, пък се казва и друго. По-дълго. В т.нар. синонимни редове. Все изрази, от различни Богданови есета.
За всяко нещо има по няколко истини. Особено за човека. И за всеки от нас. А ако, отгоре на всичко се считаме и за истински. Ще повторя и думи, на един персонаж от повестта „Неспокойно сърце” – че „ ...истинските неща са противоречиви”. Нарочно споменавам името на тази повест. За да се самообясня, пред себе си. Защо съм бил емотивно-патетичен. Ами чета и сърдечни текстове.
Все пак се придържам и към харесалото ми и вълнуващо ме, макар и привидно не-еднозначно разширено заглавие – „Думи, значения, понятия и неща”. Заглавието ми харесва. Наистина съм възхитен. То е находка. Повтарям, натъртвам, за да не ми се реагира, че някой е намерил „майстора си”. Та, преди да кажа защо коментарните ми думи, днес са още по-неспокойни. Не ми се подчиняват. Ще се прикача фриволно към заглавието – за думи-значения-понятия и неща.
Първо за думите: – тук пак прикачвам любопитната мисъл, че човекът имал две основни слабости – „не знаел истинския смисъл на думите” и „не знаел бъдещето си”. А пък за значенията: – те били за нещо, предимно обективно; докато смислите са изцяло субектно-субективни (но ще попитате – имаме ли и... „субективно-личностна значимост”. Разбира се, че да. А тогава?).
И за понятията: – по-целенасочено, за понятието истина; още от студентските ми години (1950-54г. и после1960-62, и аспиранство 1964-67 – все неоспорими константно заковани истини)- четяхме от „Филосовски тетрадки” на Ленин, че понятието за истината е „логика, а не психология”. Така ли е?
Доколкото знам и в когнитивната психология, в психологията за мисленето, в психо модела на Гилфорд за MSI (модел за структурата на интелекта), в това, което твореше Бойчо Кокинов (не само в гносеологията; логиката; диалектиката; невронауките; когнитивните науки; езикознанието; семиотиката; и тези за изкуствения интелект и др.) – психо-логиката на истината и психологията за истинността е предмет на изследване (от флуидност, при Кетел; до многомерния IQ, на Гарднер ).
Не съм когнитивист. И нямам нито едно изследване върху когнитивната сфера на психиката. Всичките мои, над 60 години, без прекъсване, съм посветил върху афективната психика (главно за потребности-мотивации-сравнения-оценки-ценности-личност-индивид). Безумно съм се ограничавал. И по темата „понятия”, съм лаик или дилетант. Но не и от т.нар.... велики дилетанти.
Но се възхищавам на Богдановата херменевтика и от неговата персонология, и на неговия имплицитен психологизъм (вкл. от чудното есе, за моя идол Зигмунд Фройд). Защото моята тесна, стеснена и саката дискурсивност, не противостои, а неистово търси, другата по всеобхватна и интегрално хуматиристка наратология; и от съборната тема - „Думи, значения,понятия и неща”.
Та защо не ми тръгна този втори коментар върху думите за истината. Още преди да получа поощрението, коментирай и патетно напред, почнах да умувам разговорно и дилетантски – каква е истината за самата истина. И спрях. Защото съм на погрешен път. Отговорът бил... многозначен.
После написах друг, втори коментарен вариант. Опонирах на понятието-постулат, че човекът е само двоично „био-социален”. И професор Богданов, (който при изреждането на хуманитарните науки, все пропуска да посочи основната сред тях, психологията) – приема, не само в есето си от 2005г., че тази структура е триделна (негов термин) – за: „Id-Ego-Superego” или „То-Аз-Свръхаз”.
Във втория си несполучил вариант, писах, че за човека има 5 на брой, значими думи-понятия, или 5 истини за човека. И като почнах да ги изреждам те се оказаха 7 на брой. Е ...и тогава. Признах си с усмивка, че съм мозъчно позастарял. Но и не съвсем. Надявам се. Но неодавна съм мислил, че те ще си останат 5-6. А изневиделица се появи и 7-ма, нова дума-понятие-концепт-конструкт и пр.
Кои са те, 7-те? Няма да ги броя сега. Сами ги смятайте. И се обадете във Форума. Защо мълчите. Все показваме нещо. Особено аз. Който след петте кратки и почти велики коментари, за есето „Сравнение, ситуация и истина”. И сега не млъквам за... многоистинните... истини човешки.
Ами,край - с емотивно-патетни поздрави и благодарности...
ваш, и все пак, и мой си- Искро
|
Тема № - 163 |
Коментар № - 8171 |
|
Искро Косев - 2016-02-26 12:06:11 |
|
|
Каквото сте казал, Искро, сте го казал прочувствено-патетно, както говорите отдавна. Което и ме убеждава, че вашете небъдене не предстои скоро. Коментирайте пак и гледайте напред. Външното ще се устрои, то винаги се устроява и си става. Прав сте за цитирането. Има цитиране и цитиране. Ама аз понеже не цитирам, цялото съм го натикал в лошото по най-лошия привидно оценъчен начин. Бъдете здрав! |
Тема № - 163 |
Коментар № - 8170 |
|
Bodan Bogdanov - 2016-02-25 07:50:46 |
|
|
|
|
|