РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА ГОВОРЕНЕТО КАТО ДЕЙСТВИЕ 1. Богдан Богданов |
|
|
Този текст е удължен вариант на вече публикуван във форума заглавен текст. Промяната се наложи след последвало мое разсъждение, други коментари и особено след един от тях на Димитър Вацов. Освен промените, внесени в казаното по-рано, разширих и самата задача. Добавих още съображения по съвременната идея, че говоренето е и правене, но скицирах и една по-цялостна прагматистка парадигма, която би могла да послужи за изясняване и на други подобни думи-понятия. В тази връзка е и първото, което подчертавам – че в този текст разглеждам значението на редовата дума говорене като понятие. Преход от по-практическо към по-теоретично разбиране Като казвам “говорене”, имам предвид трите външни прояви на устното говорене – казването, говоренето и разговарянето. Понеже ме интересува не разликата между тях, а по-общото, което ги свързва, нататък ще говоря опростено само за говорене. Това е обичайно за научното говорене, въпреки че никога не е сигурно, че подобен термин се разбира винаги общо. Искаме думите и особено понятията да имат едно значение, но за съжаление то неконтролируемо се закача за примери, които го променят. Трите външни прояви на устното говорене не са различени случайно. Говоренето и разговарянето са по-дълготрайни актове на устна реч, а казването, и на български, и на други езици, е по-краткотрайно. То е такова и като самостоятелен акт, но и като съставка на говоренията и разговарянията, които могат да се определят като низове от отделни казвания-твърдения, свързващи се в общо по-комплексно твърдение. От тук и на въпроса какво сочи на български думата говорене може да се отговори, че тя сочи, първо, този низ от казвания-твърдения, които се свързват и в общо твърдение, но второ, и онова, което се прави в този низ и чрез него. Това по-практическо твърдение може да придобие и по-теоретичен вариант и да се каже, че с думата говорене се сочат два непосочими предмета – един външен говорен акт, ситуация на комуникативно действие, и нещо по-вътрешно, свързано с този акт - устна реч-ход по изработване на значение. Що се отнася до външния говорен акт, той може да се разбира по-тясно като действие между говорещи и слушащи, с които нещо се случва, но също и по-широко като действие, ставащо в определено място-време и по определен начин, с които също нещо се случва. По-ясно е какво са и как участват в акта на говоренето времето и мястото. Но как участва т.нар. начин и какво е той? Начинът е говорният жанр, който може да бъде по-прост и по-комплексен. Прости говорни жанрове са монологът, диалогът и полилогът. Те са обаче с неравностойни значения, тъй като освен с различен брой участници говоренията са устроени и дълбинно смислово. Един външен диалог може да протича вътрешно монологично, както и един външен монолог може да протича вътрешно диалогично.
Но, така или иначе, влезлият в тази рефлексия е влязъл в не само в различаване на по-външен и по-вътрешен предмет, но и в динамично разбиране на говоренето като пулсиращо отношение между тези два предмета. Думата говорене сочи ту единия от двата предмета, ту двата свързани в един предмет. На тази основа и самото говорене се разбира като протичащо редуване на моменти на означаване. Въпросът е дали да се продължи в духа на това прагматично-екзистенциално разбиране на говоренето като действие, с което говорещият постига нещо липсващо, или да се остане в по-еднозначния практически план, че то е комбинация от казване-сочене и правене? Има и още една възможност – двете да се комбинират, като по-практическият възглед за правенето се усложни с твърдението, че т.нар. правене е не само в устната реч, която смесва реално съществуващи с несъществуващи неща, но е налице и във външната говорна ситуация. Така без особен проблем се достига до по-сложното разбиране, че собствено словесното правене преминава без препятствие в правеното във външната говорна ситуация и изобщо във външното човешко правене. Можем да приемем това твърдение за достатъчно истинно и да спрем до тук, но можем и да продължим към още по-усилената прагматистка постановка, че човешкото говорене не е само в обмяната между тези два вида правене, а че включва и промените, които стават и с участниците в говорния акт, и с време-пространството и начина на едно говорене. Говоренето като динамично комплексно действие Аз няма да спра и в този пункт. Допуснал функционалното определяне, че говоренето е основно човешко действие, ще продължа и в тази посока и ще уточня това разгърнато предикатно име, като добавя, че това действие е освен това динамично и комплексно. И поради други основания, за които ще стане дума нататък, но и защото всеки говорещ изпълва в акта на своето говорене някакво празно време с дискурсивно съдържание.
Което в повратливата и модулно разширяваща се човешка среда се прави и по безброй други начини – с гледане-забелязване, припомняне, въобразяване, изпитване, пеене, свирене, слушане, четене, писане и вършене-правене, като всички тези действия се извършват и отделно, и съчетано, и от отделни хора, и от човешки групи. Също като при монолога, диалога и полилога това разделяне е условно. Защото човешката група освен множество от повече хора клони и към това да бъде един субект, както на свой ред и отделният човек освен че е един субект се дели в онова, което говори, мисли и прави, и на страни в отношение една с друга. Това естествено не е без последствия за особената комплексност на човешкото говорене, на която се дължи и предимството на говоренето пред ред други човешки действия като инструмент за т.нар. пълнене със съдържание на празното време. Не че в човешката среда няма нагласи, които напротив ценят времевата празнота и недискурсивност, а заедно с тях и мълчанието. На тази основа са развити древни философски учения и цялостни поведения, някои от които са популярни и днес. Но, така или иначе, по-честият случай е, че не времевата празнота и недискурсивност, а тяхното избягване е сериозният екзистенциален подтик за това редовото човешко същество да говори и да съставя текстове така неуморно. Говоренето може да се нарече и така - процедура по пренареждане на значения. Тази процедура прилича на игра. Това е и основанието за обичаната от Витгенщайн и така широко разпространила се идея за т.нар. “езикова игра”. Проблемът обаче е, че нищо изречено не е само в значението на означаващата го дума. Никоя игра не е само игра. И т.нар. “езикова игра”, също и в случаите, когато е безсмислена, непременно запълва време, и то по споменатия дискурсивно-съдържателен начин.
Но каква е функцията на това твърдение? То е един вид определение на говоренето. Според моето повече умозрително отколкото опитно проверено разбиране т.нар. “пълнене със съдържание и структуриране на протичащо време” е разгърнато отглаголно име, с което уточнявам в какво е проявено динамичното комплексно действие на говоренето. Както вече казах, и едното, и другото се отнасят не само за него, но и за останалите основни човешки действия. Естествено няма и не може да има едномислие по въпроса кои са те. Според моето работно изброяване това са вярването, изпитването-чувстване, мисленето, разбирането и правенето. Проблемът е, че независимо колко са и кои са, те са отделности само като думи и непосочими предмети. Като реални действия всяко, и особено говоренето, е комбинирано с други действия. При това тази комбинация не е постоянна, а се променя пулсиращо в хода на реалното говорене. От тук и възможността да се твърди, че всяко реално говорене е и вярване, и изпитване-чувстване, и мислене, и разбиране, и правене. Именно на тази основа говоренето е толкова пропито от вършене и правене. Такова комбиниране на едно с друго става и в още един план. Никое реално говорене не е напълно именно то. Защото в него се осъществява и по-общото за всяко говорене. Именно това по-общо ни кара да го екстрахираме от отделните реални говорения и да казваме какво представлява. Но същата тази гледна точка премахва и още една бариера – между говоренето като устна реч и записания текст. Колкото и да се различават и колкото и упорито в науката да се говори отделно за техните области, те са и части от това по-общо на речта, което е налично и в двете и което може и трябва да се обсъжда. Нищо друго не сочи така сигурно това по-общо, отнасящо се за всяка реч, както комплексните предмети, за които става дума и в устните речи, но и в записаните текстове. За комплексния динамичен предмет на говоренето Говоренето е комплексно динамично действие и поради други основания, но и поради комплексното динамично нещо, което се третира в него. То е и нещо външно, което се означава, но постоянно става и вътрешно, различно от него, което се и овъншнява. Да се говори означава да се преобразува някакво външно във вътрешно и обратно в следващи един след друг моменти на различно съотнасяне на едното с другото. Това е също един вид определение за говорене. Прагматисткото разбиране си служи с повече определения, които разбира като по-пълни или по-частични синоними за изразяване на комплексното значение на своя предмет. Нанизването на повече определения прилича на онова, което прави редовото говорене. Нанизвайки по-пълни и по-частични синоними, също като в музикален текст, който нанизва вариации на една тема, редовото говорене означава така по-точно динамиката на предмета, който обсъжда. Разбира се, не е без значение дали това се осъзнава или се върши несъзнателно. Когато се осъзнава, обсъжданият предмет се контролира, докато когато не се осъзнава, предметът неконтролируемо преминава в други предмети. Това е и голямата разлика между по-дисциплинираното научно говорене, което съзнателно пази своя предмет, и по-свободното всекидневно говорене, което преминава безцелно от един към друг предмет. Няма определена дума за назоваване на подвижния комплексен предмет на говоренето. Аз го наричам “предмет” и, както прави и всекидневното говорене, го наричам и “нещо”, въпреки че тези две думи по-скоро се избягват от по-терминологично настроените говорения. Вероятно се избягват и поради сериозното основание, че идеята за нещо-предмет обърква особения непосочим говорен предмет с посочимите външни предмети. В науките и философията за назоваването на комплексния динамичен предмет на говоренето се предпочита думата “обект”. Стара латиница, тя е по-добра, може би защото е обработено понятие. В съчиненията на Чарлз Пърс този предмет се нарича “динамичен обект”. Аз следвам това назоваване. Що се отнася до самото отнасяне на речта към външен предмет, за това се използват и други понятия, но се е утвърдил терминът референт. Проблемът е, че и в другите хуманитарни науки, и в семиотиката, външният предмет, за който се говори в едно говорене, и съответният вътрешен предмет, чрез който се говори за външния предмет, се смесват нерефлексивно и не непременно се разбира, че това смесване е редово за говоренето. Според мен то е редово, тъй като по този начин говоренето се опитва и да различи едното от другото, като осъзнае по-съответно външния предмет, но също и да овъншни получаващия се в говоренето вътрешен предмет и така да предложи и проект за неговото създаване, ако той не съществува в човешката среда. Не ми е известно някой да е изброил успешно основните видове външни предмети, които се обозначават чрез техните словесни двойници. Това изглежда трудно, а и невъзможно поради описаната работа на човешката реч, която ги смесва. Могат да се посочат следните два по-ясно отделими класа от външни предмети, за които се говори в едно говорене – единият на т.нар. посочими и другият на т.нар. непосочими предмети. Първите съществуват реално и могат да се посочват или да се внушава от речта, че се сочат. По вторите, които са непосочими – всички понятия за качество и състояние, се спори как съществуват. Проблемът е, че и тези, които съществуват посочимо, също не са реални в буквалния смисъл на думата. Защото думите, които ги означават, означават и реалния клас от такива посочими предмети. Който клас не е посочим по същия начин като отделните предмети, които съставят класа. Но и още нещо. Отделните предмети, които влизат в един реално съществуващ клас, не са напълно еднакви. Това позволява на говорещите освен с определената дума, означаваща и тях, и класа им, тези предмети да се наричат и с други думи-синоними, които включват тези различаващи се предмети и в други реални класове. Това става, когато говоренето се влияе от непосредственото реално. По-често обаче му влияят не тези по-реално съществуващи класове с по-различаващи се един от друг предмети, а идеалните класове в нашето словесно съзнание, в които участващите предмети са напълно еднакви, като в този случай думата авторитетно точно сочи предмета и не допуска нейното значение да се уточнява със синоними. Но всъщност и тези идеални ментални класове не влияят съществено на говоренето. То повече се влияе от друг уточнител на значението на отделните думи – от образа-представа за визираното нещо в нашите глави, за който няма гаранция, че е един и същ при всички говорещи същия език. Това е опредметеното значение на думата, свързало се с нея с помощта на една или друга по-упорита за езиковите потребители представа. Това е и значението на важната в семиотиката на Пърс идея за интерпретанта, този вътрешен проект за разбиране със социален и ментален смисъл, предварително понятие, без което не може да се изпълни процедурата на знаковото означаване. В това обаче има проблем. Той е, че този интерпретант е нещо двояко – и усреднена представа за иначе различаващите се предмети в реалния клас, и идеален най-добър предмет, към който един вид се стремят тези предмети. Тази двоякост е менталният причинител на двете спорещи една с друга, но и допълващи се идеи за същност, които битуват в нашето съзнание – едната за средното повтарящо се при предметите от един вид, а другата за най-доброто и идеално, което може да не е осъществено, а и изобщо да се мисли за неосъществимо. Така или иначе, е ясно, че и при посочимите предмети, думата, с която те се обозначават, сочи не само това предметно реално, проявено двойно в отделното реално и другите като него. Тя сочи и менталното реално на класа в съзнанието ни в двете споменати разбирания за същност. Това беше и основанието да кажа, че посочимостта е неточен аргумент за истина и че реалното на посочимите неща трябва да се разбира по по-широк напластен начин. По-труден за представяне е случаят с т.нар. непосочими предмети. Несъмнено и при него би трябвало да са налице реални и идеални ментални класове. Ако започнем от менталните, те са по-скоро набор от видове проявления на това непосочимо – видове любов, справедливост, време, пространство, ред, добро и зло. По подобен начин стоят и отделностите в съответния като че ли по-реален клас на тези непосочимости. Те са случаи на проява с една или друга степен и форма, примери за случила се любов, случило се добро и зло, събития и факти, чиято реалност се подкрепя и от тяхната изразеност в определено пространство-време. Посредством думите, които ги обозначават, говоренето изравнява тези две категории неща, като опредметява тяхното значение, въпреки че то, също и при посочимите предмети, никога не е едно. Опредметява се най-честото и обичайното. Така или иначе, когато един език се говори добре, говорещите не объркват нито стола с масата или кучето с котката, нито любовта със справедливостта или времето с пространството. Да се знае добре един език обаче означава да се знаят и употребяват колкото се може повече от синонимите, които този език допуска, за да може добре говорещият да постига в по-дългите си изказвания идеи-непосочими неща, за които няма думи. За съжаление идеята за предмет, която е именно непосочим предмет, се придърпва към отделностите и думите и не се обръща внимание на предметите-по-комплексни единици, които се изразяват било с натрупване на повече имена, както правя и аз с идеята “комплексно динамично действие”, било се развиват по-дълги текстове, които правят именно това - изработват значения-предмети, които не могат да се посочат по друг начин. Сериозното действие при говоренето е не в уточняването на съществуващите посочими и непосочими неща, нито в преминаването от твърдение за съществуването им към твърдение за строежа, качествата и функциите им. Това сериозно действие започва със свързването на тези отделни думи-неща в комплекси от неща, които развиват и места, и свое време на съществуване. За по-точното представяне на тези комплексни предмети се правят и по-дълги текстови форматирания, но се разчита и на съществуващи по-комплексни начини на говорене и изграждане на текстове. Именно такова по-комплексно изграждане е и това, което наричаме поезия и литература и при което нещо по-непосредствено представяно се представя на фона на по-цялостен свят-реалност. За разликата между обичайното научно и т.нар. прагматистко разбиране-говорене Обичайното научно разбиране-говорене има за идеали еднозначността и ясния външно-вътрешен предмет на обсъждане. Тъй като целта е или онова, което се разбира, само да се разбере, или то и да се приложи с практическа цел, а и двете не допускат разноречие, това налага външният предмет, който се разбира, и вътрешният му двойник, чрез който той се разбира, да съвпадат в максимално идентично на себе си нещо, за което поради това се съставя и непротиворечиво определение. Разбира се, този предмет може да бъде и променлив, и проявен в история. За тази история обаче не се смята, че може да бъде прекъсвана или съставяна от повече истории, някои от които да участват и в истории на други предмети. Съответно не се смята за възможно такава история да се дели на външна и вътрешна, които две страни не само да се свързват, но и да се разминават. В това отношение обичайното научно разбиране-говорене прилича на редовото всекидневно. Разликата е, че всекидневното променя неконтролируемо предметите, които третира и трупа определения, които, също като предметите, не свързва. Редовото всекидневно разбиране-говорене допуска тези промени, тъй като в по-висока степен от научното е зависимо от външни обстоятелства. Затова и формално то прилича на т.нар. прагматистко разбиране-говорене. С тази не малка разлика, че не осъзнава основанията за промяната на предметите и трупането на повече определения и съответно не ползва тези основания Показателна е и следната прилика между редовото и научното разбиране-говорене. Те и двете имат за идеал ясния идентичен на себе си предмет, свеждан до ясно значение и определян еднозначно. Това е човешки универсален идеал. Научното разбиране-говорене го реализира в по-висока степен, докато редовото всекидневно го спазва в отделните си казвания, но не и в целия ход на говорене. По-дългият ход на говоренето обаче става причина за нарушаването на този идеал и от научните говорения. Назованият с една дума в тях разглеждан предмет започва да се променя в хода на научното говорене и да се нарича и с други думи, като съответно и направеното еднозначно определение започва да се уточнява с други определения. Така си казва думата общото на всяко говорене и по-точно това, че в реален план то не е разделено на ясни жанрове и се променя от външните обстоятелства. Така в края на краищата нито реалното научно разбиране-говорене може да бъде последователно в идеала си, нито редовото разбиране-говорене придобива това предимство, което смятат, че то има аналитическите философи. Същата непоследователност се отнася и за т.нар. прагматистко говорене, което няма как като реално говорене да не е в някаква степен и научно, и всекидневно. Разбира се, това не пречи да има по-абстрактен формален белег за строежа на всяко говорене. Той е проявен в следния чест ред. Всяко говорене започва и завършва с по-ясен един предмет и по-ясно едно определение, но и всяко допуска в своята среда умножаване на този предмет и на това определение с други синонимни определения. Но, така или иначе, и в целия текст, и особено в този параграф, аз допуснах в триделението научно, всекидневно и прагматистко говорене тяхното ценностно разделяне на по-лоши и по-добри, като първите две “по-лоши” несъмнено противопоставям на третото “по-добро”. Така че, след като представих с повече думи по-лошите, излиза, че мога да представя в противовес по-доброто. Има обаче проблем. Той е, че това “по-добро” не е нещо просто, защото прагматизмът е комплексна категория, в която има степени. Аз следвам един по-пълен прагматизъм. Което вече пролича в това, че разделих говоренето на външна ситуация и вътрешен говорен акт, в който акт се постига комплексно значение. Този по-пълен прагматизъм пролича и в това, че според мен в т.нар. вътрешен речеви акт участват с промяна и самите говорещи, и мястото, и времето, и начинът на говоренето. Едно по-формално разбиране за ставащото в човешкото говорене Кои са двете идеи на това усилено прагматистко разбиране, което определя човешкото говорене като динамично комплексно действие и твърди, че и то самото е динамичен комплексен предмет, който чрез пораждане на динамични комплексни предмети се отнася към външни подобни предмети, за да ги разбира, но и за да проектира така тяхното доправяне или правене наново? Тези две идеи са динамичният комплексен предмет и неговото определяне с повече редуващи се определения.
Какво означава динамичен комплексен предмет? Означава първо структура от повече предмети или страни и проявления, които участват в други предмети. Най-добрият пример – човекът живо същество, животно и човек. Което означава и това, че човешкото същество се появява, променя и престава да съществува. И още, че заедно с други като него образува трето различно, свързано с него. Динамичен комплексен предмет означава второ възможност за удвояване на това външно динамично комплексно с вътрешно речево подобно–различно, чрез което външното се разбира, но също и прави. Човешките говорения разчитат на пълното покриване на тези два динамични отнасящи се един към друг предмета, но и на тяхното несъвпадане. Т.нар. разбиране-говорене е с поне две функции, които се наслагват и редуват. От тук и възможността да се изкаже ново по-формално определение за това какво е едно говорене в плана на неговото рефериране към съществували, съществуващи и несъществуващи предмети, за които се смята, че трябва да съществуват? Ето това определение. В човешкото говорене се редуват моменти на пълни покривания-съвпадания, на частични покривания и на пълни несъвпадания на по-пряко дадени думи и езикови изрази, на по-косвено дадени техни значения и на още по-косвено дадени предмети, които в хода на това говорене стават ту по-вътрешни благодарение на значенията и употребяваните думи и езикови изрази, ту се възприемат и като външно съществуващи. Това по-формално определение издава основното съществено, което става в човешкото говорене – говорещият има работа с външен свят, който усвоява, в който участва, но и който прави, външен свят, който и сам се променя, но който се променя и от самия говорещ, който се променя. Поради което и никое реално говорене не може да бъде именно то. Защото всяко говорене става в среда-свят, която се свързва с него. По-лесният пример е реалното всекидневно говорене, при което говорещият ръкомаха, сочи предмети наоколо, но и разчита на общите представи и следващи от тях значения, които имат слушащите. Същото обаче става и когато някой говори пред аудитория за нещо във външната среда, с която тази аудитория е свързана. Той не ръкомаха и не сочи, но постига това с тона на гласа и телесното си поведение. По неща, предмети или събития, по чиито значения има съгласие между него и слушателите, той построява своеобразен двойник на тази външна среда и я въвлича в говоренето си. След което с оглед на целта, която си е поставил, започва да променя някои значения. Поражда нови значения, поставя стари в нови връзки и се придвижва и към нов образ и за външната среда, и за предмета, за който говори. Тази така представена схема ясно издава кои са двете поддействия в т.нар. динамично комплексно действие на говоренето. Едното е соченето на нещо съществуващо външно, което може да прерасне и в разгърнато репрезентиране, особено когато то не е налице, а другото е рефлексирането, с което някакви налични значения и смисли се преподреждат, за да може в края на говоренето това така разместено чрез рефлексиране да се репрезентира като действително съществуващо. За двете т.нар. поддействия в човешкото говорене Доколкото и двете са налице в текста на едно говорене, те обикновено се редуват. По-честият случай е, че се смесват и наслагват. В реалните говорения се редуват моменти на различни комбинации от двете с предимството на едната. Това комбиниране става, защото тези две поддействия си приличат по функция - и двете имат за прицел не друго, а справянето със ставащия двойствен говорен предмет при неговото отнасяне към външния предмет, за който се говори.
Двойственото при т.нар. рефлексивно поддействие е, че този външен предмет може да се разбира и сам по себе си, но и заедно с друг, което да прави от него друг предмет. Рефлексирането в случая е проявено като нанизване на две съждения за съществуване, които се свързват и съгласуват и с две съждения за значение. Двойствеността при т.нар. репрезентиращо поддействие е подобна. Тя възниква от това, че представяното може да се представя и отделно, но и свързано с друго, от което то става и друго. Но представянето върви по пътя на описания, които могат да се редуват. Естествено и при рефлексивното, и при репрезентиращото поддействие на едно говорене не е без значение дали предметите, за които става дума, се разбират и представят статично или динамично като ходове на промяна. Вторият случай усложнява говоренето. Разбира се, определени говорения са по-цялостно репрезентиращи или по-цялостно рефлексивни. Това не отменя правилото, че във всяко от тях е налице и другото, което не се сочи от името му. В по-чистото рефлексивно говорене, първо, рефлексирането се редува с паузи на репрезентиране, и, второ, рефлексирането в него пулсира между свои прояви в различна степен. В този пулсиращ ход става и спиране на рефлексирането в по-константни значения и истини, като на свой ред те било само се утвърждават със синонимна замяна на думи и идеи, било се подкрепят с примери. Т.е. и в двата случая спирането не отпада и не се влиза в по-активно рефлексиране. За т.нар. спиране и при двете поддействия на говоренето Ако те са поддействия първият въпрос, на който е нужно да се отговори, какво представлява това спиране? То също е своеобразно поддействие, проявено и в двете поддействия При поддействието на репрезентирането спирането става в името на самото реално. За да може то да се представи, не би трябвало да се пречи с влизане в рефлексивни редове. Разбира се, това е по принцип. Иначе са налице реални случаи на съчетаване и дори на усилване на репрезентирането с рефлексиране. Такъв класически случай е Прустовото споменно репрезентиране, не просто усилено, но и повдигнато в степен посредством рефлексиране, парадоксално поставящо под въпрос самото рефлексиране. Но все пак т.нар. спиране е с по-изявена функция в домена на рефлексирането. Тъй като, за да може да се влезе в по-дълъг рефлексивен ход по определени значения, това трябва да стане в среда, в която други значения и истини да бъдат спрени и така да станат безспорни. Никое рефлексивно говорене не може да бъде постоянно рефлексивно. То е такова само временно. То е такова между другото, защото е свързано с външна среда, която го мотивира контекстово, но която се променя. Спиранията се налагат от нея. Но те се налагат и от самата мисловна и говорна човешка нагласа, която и в случаите, когато не е свързана с по-конкретна външна среда, развива идеална ментална среда заместител. Така че, за да може да се каже, разбере и да се мисли нещо, трябва да има друго, което да е така и да не подлежи на промяна. Към тази външна неподложена на рефлексия нужда се добавя обаче още една нужда – това говорене да бъде вярно навсякъде и винаги. Двете нужди се индуцират взаимно от една голяма цел - да се отстранят двете екзистенциални затруднения, които затрудняват всеки човек, това той да живее, говори, разбира и мисли за толкова променящи се неща в променяща се среда и да разбира и мисли за себе си като за пулсиращо свързващо-отвързващо се с други като него същество. Всеки от нас е различен. Едната ни голяма грижа е да пазим своята различност. Но имаме и друга противоположна - актовете на разбиране и правене, в които участваме, да са и общи дела поради общия език и общите стандарти на разбиране, от които зависим. Така, бидейки различни, ни се налага да бъдем, и то по много начини, и други. Това затруднява и изправя пред необходимостта да се парира споменатото пулсиращо свързване-отвързване наново с оглед на едни или други нови обстоятелства. Говоренето предлага радикално решение - добър брой константни значения и истини, които пораждат един вид константна среда, в която, бидейки различни, сме и идеално като че ли по непроменящ се начин свързани. Това отстранява и другото, което ни тежи - че нашето “себе си” не е чак толкова безапелационно различно, а е пулсация между по-скоро относително различното наше и редуващите се моменти на свързване с различни по обхват всички. Ето и един от генералните инструменти за осъществяване на това говорно правене - личното местоимение в множествено число “ние”. Ясна непроменима по форма дума, то винаги е с различен обхват, разбира се, при условие, че не уточняваме кое е човешкото множество, означавано в този момент. Оттук и последствието, че “ние” е толкова ефективен инструмент за говорно правене. И научното говорене, и голям брой редови говорения го ползват постоянно. И аз го ползвам в този текст. Пиша мотивиран от извънтекстовия аргумент, че ако бъде изложено това основно, което обсъждам, познаването и усвояването му ще доведат до по-добър ред в човешкото говорене, а и до благо за някакви всички с неясно какъв обхват. Което между другото потвърждава вече казаното - че никое говорене не протича смислово само в текста си, а че непременно включва и среда-контекст-паратекст-свят, от който черпи аргументи за едни или други необходими истини. Те, разбира се, не са трайни истини, но вършат следното добро - спират неправомерното разгръщане на текста и правят от него в по-висока степен именно този текст. Така това т.нар. спиране става важен термин за разбиране на механизма на по-конкретното действие в едно говорене. Коментирах по-горе външните спирания, които стават в ситуацията на говоренето. Актът на т.нар. спиране обаче е налице и в текста на говоренето. То е налице т.нар. репрезентиране, което внася и в текста на говоренето, но и в писания текст външното на нещо реално съществуващо. Универсален механизъм на пауза, репрезентирането е и спиране на рефлексирането, т.е. на онова, което е по-собствено текстовото в едно говорене. Което е и един вид твърдение, че няма и не може да има абсолютно текстов текст и че всеки текст развива паузи за представяне на едно или друго външно реално. Защото по-истински съществува реалното, докато рефлексията и значи и самият текст не съществуват така истинно. Заключение Та какво излиза, че е още говоренето според тази заключителна хипотеза? Освен че е действие за пълнене и дискурсивиране на празното време, то е и друго не по-малко сериозно – действие по справяне с двойственостите, които се пораждат при нашия досег с реалното. Но дали това ново функционално определение не изравнява двете т.нар. поддействия, които казах в по-предишния параграф, че се комбинират в по-цялото на всяко говорене? Изравнява ги само донякъде. Защото, допълвайки се, репрезентирането и рефлексирането правят и нещо, което другото не може. Кои са тези неможения? Посочимото винаги е предметно изразено и може да се представя. Същевременно има безброй непосочимости. Те могат да се представят в определен род текстове. Което обаче не е репрезентиране, а, казано по-точно, е презентиране на въобразено. Друг е режимът на справянето с непосочимото при по-рефлексивното говорене. Залепено за думата и фразата, които го означават, непосочимото става предмет на обикновено твърдение, че предметът съвпада със своето значение. Това е и проста репрезентация поради опредметяването на това значение и внушение, че думата-значение-нещо съществува реално. Което, разбира се, не е вярно. Но не става дума само за казване. Казването е и недовършено действие, което може да завърши. И то наистина отвреме-навреме завършва с реално произвеждане на посочими предмети. Толкова многото посочими предмети, които ни заобикалят в човешката среда, не са съществували по-рано. Някой някога ги е произвел, първо, словесно, а после и реално. Веднъж произведени, те са продължили да се възпроизвеждат и ето че сега съществуват и могат да се посочват. Те съществуват свързано в това, което наричаме човешка материална среда и което преминава не без конфликти в другата природна среда в единството на някакъв неясно дали и колко единен свят. Делими или неделими тези две среди – човешката и природната, се свързват не само защото и двете са съставени от отделими статични и динамични предмети. Те са свързани и защото тези предмети неудържимо прехождат един в друг, като същевременно посочимите също неудържимо преминават в непосочими. Не само в по-пряката човешка среда, но и в света, който човек усвоява и като че ли никога няма да усвои до край, границата между само мислимото непосочимо и предметно осъщественото посочимо, а и между мисленето, говоренето и правенето, е постоянно размита. Това на свой ред позволява да се върнем към първоначално повдигнатия по-практически въпрос и да му отговорим заключително по-еднозначно. Човешкото говорене не само външно се мотивира от едно или друго последващо правене, то е и вътрешно пропито от правене горе-долу по същия начин, по който и човешкото правене е пропито от толкова степени и форми на говорене, мислене и разбиране. От това следва и възможността да твърдим, че и самото човешко съществуване може да се разбира като един вид неравен ход на свързване на тези пръснати негови дейностни проявления, които постоянно се свързват и отделят и поради друго, но и с оглед на евентуално по-добро свързване. Съществуването ни е и за това – за едно или друго по-добро, което евентуално бихме постигнали.
|
|
Коментари по темата |
|
Уважаеми професор Богданов,
Не мога да скрия удовлетворението си и да не изкажа радостта си от подетия разговор между майстора и следовника му. Той ще се превърне, вярвам, в нещо все по-понятно и нужно за искащите да плуват в словесност.
Уважаеми д-р Георги Гочев, този ваш коментар ми носи голяма и много сигурна утеха, че нищо не е загубено, че спасеното и продължаващото не е помрачено. Че България, и то млада България, знае нужното, поради което не се отдалечава от постигнатата Европа. Създадена трудно, разнолико, потулвано, отмиващо се, разминаващо се наглед. Но с общ, неизтощим извор. В привидно разноезичие, вторачено в сближаващо в дълбината си мислене.
С благодарност от пооткъсналия се, но незабравящ.
|
Тема № - 76 |
Коментар № - 7412 |
|
Dekarabah - 2013-06-07 21:55:44 |
|
|
Няколко думи по последния коментар на проф. Богданов и по-конкретно по твърдението в последния абзац, че никога не разбираме външния свят пряко, а го разбираме опосредствено през парадигма. Това твърдение наистина свързва и изяснява две твърдения по-горе в текста. Първото: че когато говорим за нещо, говорим едновременно и за външен посочим или непосочим предмет, и за неговия ментален двойник, построен от речта. Второто: че този ментален предмет или, както го е нарекъл в коментара си Б. Богданов, „парадигма“, е, от една страна, образец на нещото, за което говорим, а от друга страна, клас от неща, с които това, за което говорим, се свързва. Т.е. говорейки с цел да изясним нещо, без да искаме изясняваме заедно с нещото и неговия образец, и нещата, които обикновено вървят с него. Казвам „без да искаме“, но не всички видове речи съзнателно допускат да се случва това „без да искаме“. Платоновата диалектика например е построена върху разбирането, че тези, които разговарят методично, могат, посредством изясняване на характеристиките на предмета, за който разговарят, да достигнат до неговия образец, до неговата парадигма, т.е. до идеята за него.
Но какво по същество прави методичното разговаряне? Изглежда, че в някакъв етап от живота си Платон е смятал, че то достига до една абсолютна и непроменлива истина. В момента чета „Държавата“ и виждам как това разбиране по своеобразен начин е кривнало в друго. Сократ се опитва да говори методично по темата „справедливост“. Разпитва събеседниците си, чопли ги, опровергава тезите им, но нещо не се получава. Кое не се получава? Всеки, когото Сократ пита какво е справедливостта, отговаря освен общо, и частно засегнато. Домакинът на разговора Кефал, който е възрастен и го е грижа да не претърпи някакво наказание в отвъдното, говори за справедливостта като за въздържане от прекомерни дела и желания; неговият син Полемарх, наследник на бащиното си имущество и носител на самочувствието, че го заслужава, отговаря, че справедливостта е да отдаваш всекиму каквото заслужава; софистът Тразимах, обсебен от идеята да запуши устата на Сократ и да властва над компанията, хвърля тезата, че справедливостта е доброто за по-силния и т.н. Зрънцето общо, което може да отсее от тези частни определения, обаче не е достатъчно нито за Сократ, нито за неговите събеседници. Защото без да го казват, като търсят задоволително определение на справедливостта, фактически търсят и начин да се свържат и да се преживеят по-добре като общност, макар и за кратко. Оттук и новото предложение на Сократ. За да види справедливостта в целия й блясък, ще построи с помощта на събеседниците си един съвършен словесен град. Построяването на този словесен град е обаче с двойна цел. В него трябва да се яви справедливостта, но той трябва да стане и поле, върху което разговарящите за нея да се свържат, всеки със съответната му роля.
Но в Пета книга на „Държавата“, когато планът вече е напреднал, се открива една особена забележка на Сократ. Само не ме насилвай, казва той на Главкон, да осъществим на дело същото, което сме начертали словесно. И добавя: „за действието е естествено да постига истината по-малко от словото, макар че други мислят друго по въпроса“ (473a). Когато превеждах това място, погледнах към коментар на текста и видях препратка към Демокрит, който казвал обратното, че „словото е сянка на действие“ (fr. B 145 DK). Все едно дали спори с Демокрит или с някой друг, Платон смята словото ако не за по-добро, то поне за равностойно на действието по отношение на сходството между пожелан и постигнат резултат. Обаче не всяко слово за Платон е такова. И тук се крие според мен един от най-красивите и естествени парадокси на Платоновата философия. По-добро е не, както можем да си помислим, онова слово, което утвърждава съвпадението между предмет и разбиране, а онова, което утвърждава тяхното несъвпадане и така кара разбиращия да разшири своето разбиране, да преходи от конкретно обсъждания предмет към неговата парадигма и в крайна сметка да погледне към това, което иска да разбере, не с индивидуалните си очи, а с очите на групата – така да се каже, с по-общото човешко, което носи в себе си. В този смисъл по-доброто слово е онова, в което стремежът да се разбере образецът на обсъждания предмет, изтласква и самия разбиращ нагоре, към образеца на човешкото, уседнал в него. Затова и независимо дали спорят ожесточено или говорят сякаш с един глас, вдъхновените да назоват нещата по-общо изглеждат и по-красиви от това, което обикновено са. И, впрочем, Платон е описал на немалко места тази външна промяна на разбиращите – изчервяването на Хармид, кокетните движения на Федър, откровеността на Алкивиад и т.н.
Разговарянето обаче не е винаги това „високо“ разговаряне. Не е винаги такова и при Платон. Ако трябва да разчленя и да изброя, бих посочил пет типа разговаряне: 1. разговаряне-заговаряне, в което някой иска от някого да направи нещо или да каже нещо; 2. разговаряне-посочване, в което някой отбелязва, че нещо е такова или друго в непосредствената външна среда или в друга среда, която е обща за участниците в разговора; 3. методично разговаряне по тема с цел достигане до определение за нещо; 4. еленктично разговаряне с цел оборване на твърдение, което някой е направил; 5. разговаряне-същински диалог, при което в хода на разговора се постига и колективен субект на словото – за разлика от другите типове разговаряне, при които говорещият остава в границата на своя субект.
Та това е добавката ми към последния коментар на проф. Богданов. С две уточнения. Първото е, че си давам сметка, че и аз, като говоря за видове разговаряне, не говоря за всички видове поравно, а за един образцов вид, който сякаш обобщава парадигмата на разговарянето и я замества в реалното ми слово. Защо го правя? Защото в моя цялостен субект има един по-малък и отделен субект, който цени именно този образец и който чрез въпросния образец иска да се изяви и да подчини другите субекти в мен. Б. Богданов много точно казва в коментара си, че когато се разговаря, винаги има един субект, който се опитва „да обсеби общия субект на групата“. Така е, но същото се случва и в самия отделен разговарящ. В него винаги има един по-малък, който, когато казва нещо, заглушава останалите субекти, които могат да кажат друго. Затова и онзи, който иска да изброява и да назовава нещата бавно, подробно и изчерпателно, по особен начин трябва да се настрои демократично първо вътре в себе си, за да позволи на различните си субекти да се изкажат. Нямам съмнение, че Платон, когато е пишел „Държавата“, е успял да реализира тази нагласа. Тя обаче на свой ред изисква и друго качество – този, който допуска разноречие в себе си, да съумява да разбира това разноречие и като едно цяло. Помага му, разбира се, контекстът, в който говори, но може да му помага и друго, за което стана дума в другия форум по повод на поведението на именити български интелектуалци след падането на ГЕРБ от власт – интелектуален етос, който осъзнава своята подвижност, осъзнавайки подвижността на другите.
Второто ми уточнение е по-кратко. Темата за говоренето и моделирането на субект и свят проф. Богданов е засягал и в други свои текстове, между които ще посоча един, и понеже в последния му коментар се съдържа нещо от този текст, и защото той ми е повлиял много при разбирането на Платоновия диалог: „За стратегиите на философския текст и определимостта на философията. Платоновият „Федър“ (в Б. Богданов, „Промяната в живота и текста“, С., 1998, 184-205). |
Тема № - 76 |
Коментар № - 7410 |
|
Георги Гочев - 2013-06-07 20:12:04 |
|
|
Коментирам заглавния текст, осъзнавам какво му липсва, като обещавам и на вас, и на себе си да го добавя. Една от тези липси е по-практическото представяне на ставащото в един разговор. В духа на непропускането на приликата веднага казвам, че когато разговорът е по-целенасочен (такива би трябвало да бъдат научните семинарни и конферентни разговори), постиганото в такъв разговор прилича на доброто монологично говорене. От и над твърдяното от мнозина в подобен разговор се произвежда резултатно твърдение.
Това естествено е идеално положение, въпреки че редица реални разговаряния са близо до него. В това почти идеално положение може да се достигне и до скрепяване на участвалите в разговора в екип, а и до следразговорен ред на работна йерахия и поемане на роли за свършване на общополезно дело. Но е ясно, че това не се постига лесно.
И другаде, и особено в нашата среда, разговорът може да е целенасочен и да протича резултатно, но без да се достига до работна нагласа. Още по-честият случай е, че разговарянето обикновено е поле за изява на различни оставащи несъгласувани мнения и че енергията на голям брой реални разговори се изчерпва със самоутвърждаването на отделните говорещи, без да се достига до общо разбиране. По-общата идея за свят, до която все пак се стига в подобни разговори, не надхвърля твърдението, че този свят е обикновен набор от различни неща и разлики.
Не е реалистично в противовес на това, условно казано, лошо разговаряне да се идеализира по-доброто, което уважава различаващите се позиции на участниците и тяхната индивидуалност, но постига и полезен надиндивидуален резултат. Първо защото този резултат винаги се присвоява от по-малко на брой участвали в разговора. Колкото по-многолюдна е средата, водила такъв разговор, толкова по-сигурно е това присвояване.
Но и друго. Хората разговарят не само сериозно по договорени теми. Разговаряйки, те запълват и празно време, а правят и друго – осведомяват се един друг за какво ли не, не че им е необходимо точно сведението, което получават. И още – себеизявяват се, че знаят нещо странно и рядко, неизвестно на другите, а и се поддават на разговорната симпатия за още сведения и разкази за преживяно и случило се. В името на поддържането на тази симпатия те го променят. Защото по-съществено от миналото на действително случилото се е настоящето на разговорния хепънинг.
Настроенията на разговаряне са различни. Младите се шегуват и закачат помежду си също като малки момчета, често съвсем грубо. Възрастните не разбират, че това е израз на привързаност. Но все едно - разговарянето е боричкане и игра, в която влиза и това да се покажеш по-силен от друг и да станеш временен лидер или, според моята терминология, да обсебиш общия субект на групата, очертал се в хепънинга на този разговор. При тези различни настроения умното не е непременно в сериозното разговаряне при по-възрастните. Още повече, че то непредвидимо може да прерастне в караница, но и във веселие, общо агресивно действие или празник.
Но все едно – събрали ли ли са се някъде хора и влезли ли са в общ разговор, независимо от породеното настроение, те няма как да не развият идея за общ свят-живот с основен ценностен принцип. Този принцип може да е – “има само хора и човешки отношения” или “има само предмети, инструменти и пари” или “важното е да се пътува” или “важното е да се изпитва удоволствие”. Тези принципи обикновено се комбинират, но винаги един от тях става истина с предимство.
Така че ако някой се заеме с неблагодарната задача да запише подобен разговор и да го анализира, ще установи, че ако в по-предния си план той отскача от един към друг предмет и тема или от едно към друго настроение, в по-задния си план с лъкатушене образува това, което наричам общ свят-живот. Хората смятат, че разговарят направо за нещата, но в хода на разговорите си те се договарят по една или друга парадигма за свят-живот, чрез която всъщност гледат към нещата нза живота.
Това описание може да продължи. Спирам дотук, защото то показва същественото, което ме интересува, това, че човешкото същество никога, също и в най-невинните си разговори, не разбира пряко външния свят. Понеже е словесно същество и си служи с реч, която го свързва с други като него, то винаги опира да парадигми. Затова и повтарям известното отдавна, че редовото човешко същество философства и тогава, когато говори глупости.
Та това е моят последен трети коментар по тази тема. Моля да ме извините за дължината му! |
Тема № - 76 |
Коментар № - 7409 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-06-06 12:02:13 |
|
|
Какво е нужно да се добави в този текст? И друго, за което ще стане дума, и позоваване на научни постановки. По разглежданите въпроси те не са малко, особено в областите на аналитичната философия, семиотиката и теорията на езика. Опиранията на такива постановки в този текст стават тихомълком, като при това с изместване от контекста, в който са направени, и свързване с други постановки в един по-личен контекст. Това има и положителна страна. Казаното от други е като че ли усвоено и присвоено в по-лично мислене, което може да обхване и още съвременни постановки.
Срещу какво се опълчва това един вид подобрено разбиране? Срещу съвременния стил на живот-лутане между две форми на разбиране и живеене – едната на науката или на радикалната религиозна вяра, а другата на един във всички случаи всекидневен светски живот, който остро противоречи или обичайно не се съгласува с първото. Тези две форми на разбиране и живеене развиват две форми на говорене, които по правило не се съгласуват.
Има обаче и отрицателна страна. Науката или радикалната религиозна вяра не са само противопоставени на всекидневния живот. Те имат и обща основа. Техните форми на говорене са и базисно подобни. Затова и премълчаването на установеното по разглежданите въороси от аналитичната философия, семиотиката и теорията на езика е погрешно. То трябва да се добави и добавилият го, ако наистина спазва своя принцип, че всяко усвояване е и присвояване, е редно да покаже кои са пунктовете, в които това усвоено е станало присвоено.
Същото се отнася и за двете т.нар. поддействия на говоренето – репрезентирането и рефлексирането. В този вариант на текста наистина добавих към тях т.нар. спиране. Но има нужда от още добавки. В реалните говорения доста място се отделя за това да се каже, че ще се постъпи или трябва да се постъпи така. Не употребявам специализирания термин на Остин и Сърл. Но все едно – говоренията не само реферират към предмети, неща и теми, а подготвят и действия, както и обсъждат какви са и какви трябва да бъдат техните изпълнители.
В този пункт изстъпва още една неподчертана истина. Тя е, че думата говорене не се подава лесно на това да бъде понятие. Пречи глаголността, която иначе придава динамичното значение, което съм радикализирал в текста, но пречат и трите изброени вида на говоренето. Не е трудно да се забележи, че говорейки за говоренето, в по-голямата част на този текст имам пред вид монологичното говорене по определена тема и предмет. Наистина съм добавил атргумента, че е така при общите говорения – уж се говори общо, но в преден план се обсъжда повече някой техен вид или по-конкретна тяхна проява.
Така е. И общите говорения, те са в някаква степен редови говорения. Амбициран съм по този въпрос и съм готов да се заровя в съчинения на Тома от Аквино и Кант, за да го докажа с примери. Няма да го направя от уважение към постигнатите в тези съчинения стилови внушения, че техни предмети са именно онова общо, което обсъждат. Ще бъде глупаво при възгледите, които имам, да не знам, че философията е и външна норма на говорене с екзистенциален смисъл.
Но все едно – аз в този текст не съм, а и не искам да бъда на висотата на тези стилове и предпочитам да кажа кротко прозаично, че в моето говорене думата говорене се опъва на моето понятизиране. Затова е и редно, преди да се заема със самото говорене по начина, по който съм постъпил, да поизчерпя по-практически изброените негови видове. От това особено се нуждае разговарянето. Ще представя малка скица по този въпрос в следващия коментар.
|
Тема № - 76 |
Коментар № - 7397 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-06-04 10:51:09 |
|
|
Благодаря на Георги за методичния прочит на текстa. Той е полезен за всички, но особено за мен поради намерението да направя малка книга по тази тема и по други теми, свързани с нея. В основния форум публикувам коментари и заглавни текстове по този сюжет от 2008 година. Не е разумно вече написаното да се свърже “мотамо”. Това и ме насочи към темата за говоренето, която се оказа един вид обединител по същество. Най-вече защото въвлича идеята за самата комуникативна ситуация. На нея обръщам внимание в този коментар, като се опитвам да говоря по малка подтема.
Георги е нарекъл заглавния текст теория, добавяйки и каква е според онова, което сам казвам. Не го критикувам. Всеки разбиращ усвоява казаното, но и го уточнява, като спира в някакъв пункт, избирайки дума. Това обаче не е теория, а текст или ход на говорене, в който има и по-теоретични моменти. Това твърдя и във формули, но и реализирам. Говоря или пиша текстове, в които по-теоретичното и по-практическото се редуват.
В тази връзка е и разбирането ми за реалната комуникативна ситуация, която според мен е неравна и пулсира между по-практически и по-теоретични казвания, по-общи и по-конкретни, насочени към външен предмет и занимаващи се с отношението казващ и разбиращ. Изреждането може да продължи. Спирам при третото, тъй като всяко реално говорене е публично, обърнато към слушател, когото убеждава в нещо. Не наричам този слушател “адресат”, за да не опростя по-сложно устроения реален слушател.
Адресати са и всички, които влизат във форума и четат текста. Те обаче не го четат внимателно и пълно, едни правят това в една, други в друга степен, трети само хвърлят поглед. Но това, което някои разбират, буди в тях въпроси и води до отговори. Така чрез текста те стават и адресанти, обръщат се към към себе си и като към адресат. Говоренето поражда диалог в онзи, който го разбира. И аз самият, писал този текст, не съм само адресант. Та затова не употребявам едрите термини на известната теория за говорното комуникативно действие. Защото нейната грижа е ясният дележ на комуникиращи с послание страни.
А според мен има разлика между теоретическата парадигма за разбиране и реалното разбиране. При него адресантът е и адресат и адресатът е и адресант. И то не просто в равно усложнение, а пулсиращо в различни дози. И това се отнася и за самото послание, което освен послание е и какво ли не друго, особено ако е текстът е литературен. В този смисъл особено важно твърдение в заглавния текст е това различаване – между една или друга теоретична парадигма и тяхното усложняване, когато те са проявени в един реален текст.
Изчерпах обявената тема на коментара и спирам. Ще се обадя с нов коментар по друг проблем - мой и на текста, а не на този, който го разбира. Не че и аз като редови разбиращ нямам същите проблеми като всички други разбиращи. |
Тема № - 76 |
Коментар № - 7393 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-06-03 12:25:22 |
|
|
Докато четях студията на проф. Богданов „За говоренето като действие“, си направих нещо като пътеводител в текста. Именно този „пътеводител“ в изложената по-горе теория за говоренето публикувам тук като коментар.
1. Теорията за говоренето на Богдан Богданов – функционална, прагматистка и екзистенциална.
Аз познавам, най-общо казано, две традиционни теории за говоренето. Първата е логическата теория, която разглежда говоренето от гледна точка на предикацията, т.е. от гледна точка на законите, чрез които изразяваме истината за съществуването на нещо като притежаващо някакви основни или придобити качества. Втората традиционна теория за говоренето е реторическата. Тя, за разлика от логическата, се занимава не със структурата на съждението, а с неговото съдържание в определена ситуация. Съдържание, което трябва да бъде достатъчно убедително за адресатите на говоренето. Та теорията, която Б. Богданов излага в „За говоренето като действие“, не тръгва нито по линията на логиката, нито по линията на реториката. Избраната линия е тази на прагматизма, на въпроса как говоренето действа и какво постига като базов вид човешко действие. Прагматизмът обаче, като научен и философски метод, не е един. Този, който наблюдавам в текста на Б. Богданов, ми се струва близък по тон и, разбира се, поради някои използвани понятия, до семиотиката на Чарл Пърс и аналитическата философия на Лудвиг Витгенщайн, но в него има и нещо външно, донякъде несъответно на класическия прагматизъм и особено на езиковата философия на Витгенщайн, представена в „Трактата“. Това е грижата говоренето да се представи и като базово човешко действие по усвояването и моделирането на по-добър свят.
2. Първите пет определения за говоренето.
а) Практическо или общоупотребимо определение. Говоренето, казва Б. Богданов в началото на текста, е преди всичко изказване на твърдения. Тези твърдения се правят по някакъв начин и желаят да постигнат нещо. Как се правят и какво желаят да постигнат твърденията ни, също влиза в това първо определение.
б) Разгърнат, по-теоритичен вариант на определение 1. Говоренето е външен говорен акт в ситуация на общуване и едновременно с това вътрешен акт, т.е. в протичането на речта, в който говорещият изработва или променя значението на онова, което казва.
в) Говоренето е освен с други хора, и със себе си и към себе си, поради което то действа не само по отношение на адресатите на речта, ами и по отношение на говорещия субект. Защо човек говори дори тогава, когато няма кой да го слуша, или пък няма какво да каже? Третото определение: говоренето е акт на запълване на „някакво празно време с дискурсивно съдържание“. Б. Богданов не уточнява какво разбира под „дискурсивно съдържание“. Аз разбирам следното: дискурсивно съдържание = дълго или кратко съждение за смисъла на нещо в света и за реда, по който това нещо е устроено, действа и се свързва с други неща в света.
г) Говоренето като „езикова игра“ (според известната метафора на Витгенщайн). Когато човек говори, той винаги размества нещо в значенията на думите, които използва, за да ги напасне по-добре към предмета на говоренето.
д) Понеже този предмет е едновременно извън речта и в нея, да се говори, казва Б. Богданов, „означава да се преобразува някакво външно във вътрешно и обратно в следващи един след друг моменти на различно съотнасяне на едното с другото“.
3. Предметът на говоренето и понятието „динамичен обект“. Видове предмети на говоренето и смесването между тях.
а) Предметът на говоренето е едновременно извън речта и в нея. Поради което и този предмет като че ли може да се движи и ту да застава много близо до своя словесен двойник, ту да му се изплъзва и да се отдалечава от него. В този смисъл това, за което се говори, някак ми прилича на сянката, която слънцето хвърля през различните часове на деня върху един статичен предмет. Изкушавам се да назова аналитическото говорене слънце, което грее върху своя предмет по пладне – без да създава почти никаква сянка. Но все едно, ясно е, че понятието „предмет“ не е съвсем точно. За да изрази несъвпадането между външен предмет и словесен образ на този предмет, Пърс е въвел може би по-точното понятие „динамичен обект“ (dynamic object – онзи, който, поради своето екзистенциално трептене, поражда верига от нови и нови знаци и значения). Б. Богданов го е заел в своята студия, уточнявайки обаче следното: „и в другите хуманитарни науки, и в семиотиката, външният предмет, за който се говори в едно говорене, и съответният вътрешен предмет, чрез който се говори за външния предмет, се смесват нерефлексивно и не непременно се разбира, че това смесване е редово за говоренето.“
б) Видове предмети на говоренето извън речта. Б. Богданов различава два вида предмети на говоренето извън речта: посочими (маса, стол, дърво) и непосочими (любов, зло, справедливост). Оттук вторият вид смесване, който се осъществява в говоренето: посочими предмети могат да се превърнат, посредством метафори и метонимии, в белези и символи на непосочими предмети (напр. лъвът, който става посочим предмет за непосочимия предмет смелост). Което превръщане, според някои съвременни лингвисти, е в основата и на творческата, и на реторическата работа, извършвана от езика.
4. Къде лежи значението? „Кратилов комплекс“ и терминът на Пърс „интерпретант“.
„Кратилов комплекс“ наричам тук метафорично старата идея, изложена в Платоновия диалог „Кратил“, че същността на нещата един вид прониква в нас и излиза от нас посредством звуковия комплекс на думите, които ги означават. Зад тази идея обаче стои по-общият въпрос за значението на онова, за което говорим – дали то е в думите, които употребяваме по конвенция, или е в самите неща? Платоновият отговор е добре известен: значението е първо в самите божествени неща-идеи, на които думите са звукови подобия. В началото на XX в. въпросът се повдига отново много силно от страна на философията на прагматизма и феноменологията и е предложено средното решение, че значението е всъщност флуидно и че означаването и разбирането на нещо посредством заместващ го знак става благодарение на представа или несъзнавана нагласа, която разбиращият вече има в ума си и която свързва, „залепя“ нещото, за което се говори, с неговия езиков знак. Тази представа Пърс е нарекъл с термина „интерпретант“ (interpretant). Как Б. Богданов допълва Пърс в това отношение? С изказването, че самият този ментален проект за смисъла на нещо е двусмислен и вътрешно противоречив, бидейки, от една страна, обща идея за класа, към който нещото, за което говорим, принадлежи, и, от друга страна, представа за образец – за означаваното нещо като носител на идеални качества.
5. Несъвпадането между предмет и значение. Определение 6 за говоренето.
Едно от основните твърдения в теорията на Б. Богданов е това, че говоренето представлява низ от съвпадания и несъвпадания между вътрешния и външния предмет на речта. Тези съвпадания и несъвпадания са по отношение на значението на онова, за което се говори. Бидейки нещо индивидуално, но и социално определено, нещо едновременно свое – маркер за свободата на субекта като осъзнаващ своето съществуване, – но и наложено отвън от структурата на общото човешко битие, значението е ключовата точка, в която се осъществява човешката свързаност със света. В този смисъл залогът на борбата за съвпадане между вътрешния и външния предмет на речта е всъщност по-голямото съвпадане между отделния човек, който мисли и говори, и светът, в който той съществува. Оттук и шестото определение, което Б. Богданов дава на говоренето: „... основното съществено, което става в човешкото говорене – говорещият има работа с външен свят, който усвоява, в който участва, но и който прави, външен свят, който и сам се променя, но който се променя и от самия говорещ, който се променя.“
6. Двете прояви на говоренето с оглед на определение 6.
Според теорията на Б. Богданов двете поддействия, чрез които говоренето се стреми да постигне по-голямо съвпадане между външния предмет, към който речта сочи, и значението, което тя му придава, са репрезентирането (или представянето, описанието, обрисуването) и рефлектирането (размишлението, разискването на качества, тълкуването, оценяването). Границата между тях може да бъде много тънка, особено в редовото говорене, което лесно преминава от представяне на нещо в някаква фонова среда към тълкуване на неговия смисъл или оценка за неговите проявления. В други речи и особено в научните речи тази граница е по-ясно очертана и повече спазвана. Но без значение каква е речта, дали редова или строго научна, двете поддействия се стремят към едно и също: към нещо, което Б. Богданов нарича „спиране на значението“. Спиране (или ограничаване) в две измерения, в две фази. Първо, спиране в истина за това, което се говори, валидна за конкретната ситуация на говорене (т.нар. „ситуативна истина“). И, второ, ако това е възможно, в истина, валидна изобщо за всички ситуации на говорене – един вид абсолютно и трайно съвпадение между предмет и значение. Б. Богданов много точно казва, че двете измерения на спирането на значението се индуцират взаимно. Поради какво? „От голямата цел да се отстранят двете екзистенциални затруднения, които затрудняват всеки човек – да живее, говори, разбира и мисли за толкова променящи се неща в променяща се среда и да разбира и мисли за себе си като за пулсиращо свързващо-отвързващо се с други като него същество.“
7. Екзистенциалното, седмо определение, на говоренето.
Схващайки света като едновременно статичен и постоянно променящ се, Б. Богданов мисли за говоренето и като за базисно човешко действие за справяне с тази двойственост и постигане на един по-свързан и подреден свят. От една страна, говоренето осигурява постоянна възможност за преназоваване на нещата, които се променят, за пораждане на нов смисъл, по-съответен, по-близък на променения предмет или на променилия се говорител. Така то се явява и инструмент за осъществяване на идеята, особено развита във времената на либералната демокрация, че всички хора и всички неща в света са уникално различни и с право да се променят така, както пожелаят. От друга страна, говоренето осигурява базово поле на съгласие и свързаност между говорещите. Б. Богданов обаче разглежда това поле не толкова през акта на комуникацията, колкото като реактуализираща се памет и конвенция за много голям брой трайни значения и истини за основни неща, свързани с човешкото съществуване. |
Тема № - 76 |
Коментар № - 7391 |
|
Георги Гочев - 2013-06-01 23:16:11 |
|
|
|
|
|