РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА СИМЕТРИЯТА И АСИМЕТРИЯТА. Богдан Богданов |
|
|
В този заглавен текст доразвивам втората част на публикуваното тук преди година есе “За духовното”. Правя това в гледната точка на опозитивните идеи-метафори симетрия и асиметрия. Знаем от практиката на редовото разбиране, че симетрия означава съгласуване и хармония, а асиметрия обратното. Асиметрия обаче означава и един вид частично съгласуване между елементите на една отворена система, което допуска те да участват и в други отворени системи. На това второ значение обръщам внимание в този текст. Откриваме асиметрии навсякъде и във всичко. Първата базисна реална асиметрия е може би тази между големия свят, с който се занимават космологията и астрофизиката, и малкото човешко същество, което съм. И втората асиметрия – между битието на това същество и реалността на толкова човешки заедности, наричани с толкова имена и разглеждани от толкова науки. И третата – между това, което аз мисля за себе си и света, и онова, което другите мислят за мен и него. Опитвайки се да разбера как започва едно мислене, а и моето по темата асиметрия, забелязвам, че в повечето случаи се тръгва от опозиция. Ето и сега при обзелата ме опозиция асиметрия-симетрия веднага се поражда друга разделителност - дали да си представя тази опозиция идентична с евентуалното реално, което означава, или да сметна, че реалните опозиции са нещо по-сложно от идеята за опозиция. Аз несъмнено правя разлика между ясното противоположно в идеята и реалните опозиции - двата елемента в тях според мен се отнасят по-сложно и нееднозначно един към друг. Но веднага се повдига въпрос, дали опозициите съществуват реално независимо от идеята за опозиция? Изглежда не е така, защото, когато говоря за реално проявени асиметрии, употребявам и други думи. Техният брой намалява от вмъкващата се в реда им опозиция негативно-позитивно, защото наричам симетрията съгласуване и хармония, но също и смесване, а асиметрията - несъгласуване и дисхармония, но и частично съгласуване. И все пак повечето думи усложняват идеята за асиметрия. Което е и словесният начин, по който с изместващи значението синоними внушавам, че нещото, за което говоря, действително съществува. Да, но не винаги успявам да го направя. Обикновено бързам към резултата на определена истина и не различавам идеята от онова, което соча с нея. Дори го правя несъзнателно в името на симетрия, която смятам за вярна - между моите мисли и твърдения и онова, към което те се отнасят. Именно тази симетрия е моят критически прицел в този текст. Критически, разбира се, и спрямо моето собствено говорене. Също и в случая на това говорене в първо лице. Правя го вероятно, защото казваното ме засяга. Но дали не и поради друго? Дали не и за бъда по-убедителен за тези, които ще прочетат този текст? От което дали не следва и една невярна симетрия? Именно така става. За да бъда по-убедителен, аз загърбвам две асиметрии. Първата е, че моето «аз» не е толкова идентично на себе си, а е по-скоро асиметрична пулсация между малкото по-конкретно, което съм, и по-голямото, което съм заедно с други. Но загърбвам и втората асиметрия-пулсация, определяща интимното ми същество - между плътта, която съм, и нейната свързаност с определена предметна среда и обгръщаща тази среда символична аура. Външната задача в случая, а и навиците на говоренето и мисленето потискат тези две асиметрии и правят от мен хармонично устроено идентично на себе си човешко същество. Зачитам това и знам, че то е и идеал, с който се съобразявам. Но знам също, че по-реално гледано, съм устроен асиметрично и нецялостно в ред от работещи несъответствия, разминавания и допълвания. Проблемът обаче не е да го знам и да убедя и други, че е така. Проблемът е в моята зависимост от традиционната символична аура, която постоянно ползвам. Тя именно поддържа гледната точка на симетрията. Като говоря за символична аура имам предвид и този труден за разтрогване съюз – между всекидневното практическо съзнание и идеологията на хуманитарните и обществените науки, които заемат голямата част от работното ми време. Това прави техният масив - загърбва работещите дисхармонии на предметите, които се разглеждат и изучават от тези науки. Което се налага не от друго, а от простия принцип на симетрията и хармонията. Защо става така? Защото те се наричат науки, но са по-скоро редови разбирания, поддържащи свещените за всяко редово разбиране опозиции на материално и идеално, на тяло и душа-дух и на биологично и духовно. Разбирането в масива на хуманитарните и обществените науки, които ме занимават, започва, протича и завършва с утвърждаването на тези три опозиции. «Светая светих» на традиционния начин-ред за разбиране, от тях следват и ред водещи принципи. Между които е и този най-свят – че истинната е винаги проста и ясна. Кое впрочем е вярното в този принцип? Това, че реалното сложно може и бива да се изказва и просто. Знаем защо. Защото това улеснява възприемането и прилагането му. Което обаче означава и нещо необичайно - че преминаването от сложното към простото е само превод и че те двете са съотнасящи се асиметрични твърдения. Ето и добрият пример. Разделянето и ценностното противопоставяне на духа-душа и тялото е ограничена, а не пълна истина. Защото е начало на по-сложно разбиране, според което те двете в един момент започват да проникват едно в друго в името на трето. Така че и по начало не са разделени. С дележа и оценностяването им само започва едно разбиране-особено човешко действие. То има следния и корелат – човекът-душа-дух постепенно все по-широко разбиращо прониква в средата-свят, в която живее. Двете взаимозависимо се усилват. Такъв е и случаят с простото и сложното. Простото е начална фаза в процедура по достигане до сложното. В тази не кратка процедура това сложно става и различно, защото се променя единицата, която се разбира. Та въпросът е не кое от двете – простото или сложното да се предпочита, а как те да се свързват в мислене, което разбира, че когато се мисли по- последователно, става и това – едното се преобразува в друго. Дали има нещо по-сложно от работата на една жива клетка и нейното участие във функционирането на телесен орган, а и във функционирането на този орган в човешкия организъм, подсигурен с работата на толкова жлези, а и на нарасналия в черепите ни мозък? Дали клетката, органът и организмът са идеално симетрично съчетани в тази цялост, или напротив са относително асиметрично свързани така, че да могат да се пораждат и други свързвания, и други отворени единици? И дали тази нагласа не е само сложна, но и по-умна и в този смисъл по-духовна от простите етически, естетически и логически принципи, които смятаме, че ни насочват? Отговорът е позитивен и върви заедно с оценностяване, а и с настояване да допуснем асиметрията и по-сложното в начина, по който мислим за себе си и другите хора. Знаем обаче, че ще изпаднем в обичайната двойност - да мислим за себе си по-несъвършено и да търсим в науката, която осмисля живота ни, липсващия смисъл. Затова и моят повик за приемането на асиметрията е насочен като че ли повече към онова, което става в областта на науката. Природните и технологическите науки са по-умно приближени към асиметрията поради неизбежното емпирическо знание и прилагане. Но, както казах, не е така в масива на хуманитарните и обществените науки. Ще дам пример с историята. Тя е между големите постижения в съвременния свят след Ренесанса и Европейското просвещение. Което не е без връзка с другото голямо съвременно осъзнаване – че живеенето на всички нива е протичане с промени. Няма нищо живо, затова и човешко без промяна и в този смисъл без история. Да, но наричаме история един вид повествование за събития и промени в политическия живот на някаква обществена единица със субекти издигнати хора и институции, въпреки че има повече видове история, някои неразгърнати, а други все още непоявили се. От тук и въпросът дали съвременната история е проявила по-пълно своята функция. По-скоро не. Проблемът не е в разбирането на принципа на промяната, а в това, че реално променящото се е едно в едно отношение, но и повече от едно, защото е съставено от подединици в асиметрично отношение с него. Същото може да се каже и така - че промяната става на много нива или че едновременно стават повече промени, като всяка от тях развива и своя история, която не влиза точно в цялото на едната история. Точно в това е недостатъкът на голям брой истории на Франция или България, написани с идеологическата идея, че Франция и България са идентични на себе си единици. Да, но Франция влиза и в отворената история и съответно единица, която наричаме Европа, а някои области на Франция имат и свои особени истории, непълно подчинени на централната френска и още по-малко на още по-голямата европейска. Същото се отнася и за единицата България, в която се вмъкват сложно много и различни протичания и истории, някои от които са толкова бавни, че не ги смятаме за история. Като историята на българската природна среда, която в по-горния си пласт е като че ли променяща се, но в дълбочина е по-скоро същата, каквато е била и преди образуването на българската държава. Така че, от една страна наистина появата на историята в съвременните науки е равносилно на революция. Революция е, защото историографията е наука, която се занимава с описването и разбирането на истината на протичането на реалната история. Да, но ако това не се схваща като комплексния предмет, за който говоря, а се мисли за проста идентична на себе си единица, тази история става операция по заместване на реалното комплексно с желано некомплексно и престава да бъде и история, и наука. Едно от големите последствия в тази операция в съвременните социални и обществени науки, е плоската прекалена историчност, при която се оказва парадоксално, че развиващото се, без да губи името и същността си, се развива изцяло към постоянно отварящо се пред него бъдеще. Което е типично симетрично разбиране. Картината на по-вярната за мен история е различна. В комплексното нещо, което се развива, т.е. което се пази и което същевременно се променя във времето, има повече истории. Така е, защото това комплексно нещо влиза в други още по-комплексни неща, но и защото в него стават и ред бавни протичания, които всъщност са по-скоро непротичания и не са представими на езика на обичайната събитийна история. Затова е и редно да смятаме, че поради тази комплексност историята на нищо не може да бъде изцяло само история. В какво е голямата трудност това да се осъзнава, а и да се прави? В практическата необходимост това, което се излага, да бъде просто, което означава и постоянно същото. Ако думата е за развитие и история, значи и тази история трябва да бъде все същата, а и развитието й да бъде еднолинейно. Да, но реалната история включва и подлинии, и отклонения, а и периоди на недвижение и непромяна. От друга страна, това пък, което се развива, се дели на подединици и подистории. Добавя се и сложността, до която води и хвалената в този текст гледна точка на асиметрията. Повечето идеи, които представям и коментирам в този текст, не са мои. Понеже се отнасят до единици на живото – и в живия свят на земята, и в единицата човек, която сме, е ясно, че поради сложността на тези единици, досегашните научни истории за тях, са все още само наченки на история, а не истории в по-пълния функционален смисъл на думата. От което следва своеобразно увисване на моя повик за коригиране на прекалено симетричната идея за свят в масива на обществените и хуманитарните науки – той зазвучава като празен зов. От тук и нуждата от обратен завой. Не е ли по-добре и за мен, който пише този текст, и за тези, които ще го прочетат с разбиране, да се обърнем към другото - към по-сигурното поместване на асиметрията в личното мислене и разбиране и към компромиса да не й пречим да заеме полагащото й се място в тази по начало двуфазова нагласа, която имаме - на преминаване през редуващите се гледни точки на очевидно непреодолимата пълна симетрия и на другата като че ли по-частична и затова по-близка до реалното на асиметрията?
|
|
Коментари по темата |
|
Благодаря на Георги. Точно е разбрал онова, което казвам в текста, а и блестящо точно е подбрал примера. Да, така е, и събитията сега ме накараха да пренапиша стария текст. Какво правим? Разполагаме с набор от обичайни предикатни имена, за да казваме за случващото се какво е и ето случва се нещо по-особено, то трябва да се нарече и два рода хора правят двете следни действия. Едните намират ново предикатно име, което поне за известно време е подходящо и информативно, другите се вглеждат в самото случило се и казват – не, то не е просто това, а още и това и онова, което също му принадлежи и налага то да се нарече и с още имена. И така става употребимо направеното от първия. Което си е досадна двоична класификация. Защото и двете могат да се правят от един и същ човек. Ето, както съм започнал, мога да влеза и в характеристиката на надареното същество, начречено писател. То хем намира, когато се наложи, нови по-точни предикатни имена, хем като разполага с тях, вижда по-широко и точно онова, което се случва. Писател е доста оценностена идея. Става дума като че ли и за добре образования човек, който може да казва и назовава, защото и поради това и вижда повече. Това с двете котки е добър пример. Човек може да има и една, и две, и повече котки. Въпросьт е дали смята, че котката си е котка и нищо повече, което се отнася и за всички неща в света, или може да ги преживее и види преобразуващо и в пулсацията на повече значения и означавания. Така че, Георги, само това не е точно казано във вашия коментар – че онова, което предстои да кажете, не е по неговата мярка. Напротив по неговата мярка е. Защото аз именно към нея съм се нацелил - и в предишния все още не съвсем ясен текст за говоренето, а и в този за асиметрията. |
Тема № - 80 |
Коментар № - 7484 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-07-27 12:36:55 |
|
|
Ще реагирам на новия текст на проф. Богданов малко необичайно за тук. Когато го прочетох, се замислих, че говорейки за симетрия и асиметрия, говорим и за наподобяване и различаване. „Между елементите на една отворена система“, допълва проф. Богданов в началото на текста. Елементи, които участват и в други системи. Това ме впечатли и ми се стори много актуално. Защото съм напълно убеден, че това, което се случва в момента в общественото пространство на България, се случва по някакъв начин и в по-голямата система на света, но и в по-малката система на нашите домове и тела. Не по един и същ начин във всички тези системи, но се случва.
Преди около месец си взехме две котки. Прекарвам много време с тях и ги наблюдавам. Какво правят? Жужа, малко кафяво циганче, (по всяка вероятност взета от майката от друго котило) е по-плашлива и във всичко следва и наподобява по-едрата Дая – черно бяла красавица. Двете заедно обаче, след като посвикнаха с дома ни, започнаха да наподобяват какво правим ние. Когато аз съм отпуснат и полегна, и те полягат, когато съм нервен и не мога да си намеря място, се стрелкат из апартамента, когато направя някоя глупост, се изпускат в средата на кухнята. Не че нямат и свое живеене, със сигурност имат. Но искам да забележа общото ни живеене, определено от това, че имаме една и съща среда на живот. В нея ние не сме равни. Аз съм по-големият, аз съм този, който храни и дава подслон, а те са тези, които следват. Разбира се, следват ме само условно и донякъде, защото в тях има едно много по-влиятелно котешко, което трябва да заглушава моето физически по-силно човешко. Та симетрията между мен и моите котки е доколкото имаме обща среда на живот, в която аз съм техен господар; асиметрията започва оттам, че освен в общата ни среда, участват с котешкия си нрав и в друга среда – тази на котешката природа вътре в тях. Тя не им позволява да станат съвсем като мен, но пък общата ни среда не им позволява да бъдат и съвсем котки.
Същото би трябвало да се случва и с мене самия по отношение на по-големия обществен организъм, от който съм част. Аз се нагаждам по него и несъзнателно имитирам неговите състояния. Наскоро проф. Богданов ми каза на шега, че една много остра алергия, която получих, сигурно се дължи и на обществената алергия към начина, по който БСП и ДПС се опитват да ни управляват. Първо се разсмях, после си казах, че не може това да не е поне малко вярно. Здрав човек съм, рядко хващам дори грип, а от май насам не съм спрял да боледувам – при това все остро. Така е, понеже съм много ангажиран със ставащото, то трябва някак да ми влияе. Малкото общество, което е моето тяло, би трябвало също като голямото общество да се бунтува остро срещу някои зависимости, които е развило. За щастие, не съм само в това общество, което в момента се тресе, ами и в други, които са спокойни. Не съм само в София, чийто център заприлича, според прекрасната метафора на Калин Янакиев, на лепрозорий, но и в други места. Впрочем, същата тази асиметрия спасява в момента и България. Благодарение на това, че страната ни е и на други места, че участва и в други обществени системи освен в системата на пост-комунистическото пространство, тя някак, въпреки всички усилия на комунистите, не иска да заприлича съвсем на Беларус и съм убеден, че и все по-малко ще прилича. |
Тема № - 80 |
Коментар № - 7483 |
|
Георги Гочев - 2013-07-25 14:57:32 |
|
|
Първото, което направих при появата на този текст – беше да прочета и другия – „За духовното“. Странно преобразуване се е получило – не зная дали е движение от по-простото към по-сложното – защото тази опозиция е само вид парадигма, около която се движат още доближаващи се и сливащи се парадигми – а и сякаш ние не се намираме в началото – „простото е начална фаза в процедура по достигане на сложното“ – а по-скоро в сложното, което става различно, защото се променя единицата, която се разбира и ние (текстът) сме в онова мислене, което разбира, че когато се мисли по-последователно, става и това – едното се преобразува в друго. Именно тази част от текста ми се стори крайъгълният камък на обговарянето и раждането на новия жанр.
Какви са нещата, които правят впечатление в сегашния текст на професор Богданов – от пръв поглед. Първо - има много примери – а когато става въпрос за примери – това, от една страна може да се приеме за необходимост от сигурност, но професор Богданов не ги използва толкова за това, колкото, за да вкара в текста, който въпреки съпротивата си към научното – благодарение на мисленето, не може да устои на научността и на изясняването на значения – в такива случаи – професор Богданов спира и вкарва един вид – литературна примерност – примери, които могат да се отнесат за всички. В новия текст тази сложна примерност се усложнява още повече и от това, че примерността, освен в литературата, я има и в практиката, а и в природните и технологичните науки, които благодарение на нея са по-приближени към асиметрията.
Това е една операция, която си заслужава да се наблюдава – в сегашния текст такива са примерите с историята, с душата и тялото, дори с ясното и простото. От такива примери произлизат големите формули на текста. Аз още от отдавна ги наричам формули, за да не ги наричам определения, дефиниции и термини – а ги наричам формули, защото формулите не са типично нещо за хуманитарните текстове, а са по-скоро за по-точните науки и за математиката – а когато наречеш нещо в един хуманитарен текст – формула – става сложно – става катастрофа – и текстът надхвърля симетричното на хуманитарното. Мога да дам много примери за такива текстове на професор Богданов, които носят в себе си такива катастрофи – например, свързването на присвояването и преобразуването - тази формула извежда текста извън самия него и го превръща в случване. Всички хора очакват текстът да си е текст, а тази формула казва – че някой взима текста и прави от него друг текст – и първият текст не съвпада със себе си, а „съвпада“ с друг текст. Такава формула е и катастрофата между смисъла и значението – пак въведена от професор Богданов, значението, което е общо и което е парадигма – и смисълът, който произлиза от нас и се свързва в значението.
Барт нарича катастрофа разстройването на една система от друга – например сблъсъка на външно и вътрешно, но и така могат да се нарекат онези текстове на професор Богданов, които дават „формули“, извеждащи ги извън текста – при нещо друго. Свързах тези формули с онова, което Рене Тома нарича „катастрофи“, и за което сигурно съм писала и друг път, но не съм успявала да го свържа с точното нещо:
катастрофата не е разрушение, а метод за изследване на всички скокообразни преходи, разриви и внезапни качествени изменения. Катастрофите са присъщи за всяка динамична система. Катастрофите са неизбежни (ако са писани). Геометричното изображение на катастрофите напомнят силно смачкана хартия или линиите на човешкия мозък. Катастрофата води системата да прескочи в някакво ново състояние.
Такова ново състояние е жанрът-модел, за който професор Богданов пише.
Още в текста за духовното, темата за асиметрията провокираше към този пряко свързан с нашето време жанр-модел, върху който професор Богданов работи и в текста за говоренето, и тук, а той се подозираше и в по-предишните му текстове, някои от които несъвпадащи синонимни разработки, които понякога успоредно, дори в една книга, представяха изследвания по една и съща тема - асиметрично.
Асиметричното в текста „За духовното“ се представя по формулата за ситуацията на по-доброто протичане. Тя казва, че едно първо на просто разбиране на принципи се проявява в друго второ на тяхното преплитане и в трето подобно на първото. И в синонимен по-разгърнат вариант - идентичните на себе си и представляващи идеална ситуация на ред ПРИНЦИПИ, когато се свържат един с друг, влизат в сложното на ЗНАКА, смесват се, водят до други назовавания и до събития, които представят ВРЕМЕ-РЕАЛНОСТ. Т.е. имаме преминаване принцип-знак-модел за протичане, в което обаче се отграничава още една парадигма - влизането в отношение на два типа разбиране, или по-точно – вижда се преходът от разбиране към разбиране-правене.
Разбирането може да спре в първата част на тази верига, до първото разбиране – разбирането на принципите, което може да бъде онагледено с науката и нейната еднозначност или с довеждането на нещата до ясни значения – и до симетрия. Такава ситуация може да бъде наречена, според мен, РАЗБИРАНЕ-СПИРАНЕ. За разлика от второто разбиране, което е РАЗБИРАНЕ-ПРАВЕНЕ.
Какви са асиметриите вътре в тази парадигма? За симетриите е ясно – формулата може да бъде спряна и тогава тя става симетрична. Разбирането-спиране е симетрия, съвпадане, което дава статични истини и измамни кратки текстове, за разлика от разбирането-правене, което усложнено от думите прави и мисленето по-сложно – а и ражда по-дълги текстове. Професор Богданов много пъти е говорил и за ясните значения, когато например можем да представим един дълъг текст – в едно изречение, за да го разберем бързо, и за дългите текстове, които ни водят до по-близки до реалното истини – но разбирани спряно, те не са били така видими вътре в динамичното. Този текст за симетрията и асиметрията, както и предният за говоренето – правят точно това – не извеждат методология, а я поставят в сложна среда, така че да може да се осъзнае динамичният комплексен предмет.
Динамичният комплексен предмет също принадлежи на формулите-катастрофи, работещи за извеждането на новия жанр-модел. Например, в предишния текст професор Богданов казва, че динамичният комплексен предмет, чрез пораждане на динамични комплексни предмети се отнася към външни подобни предмети, за да ги разбира, но и за да проектира така тяхното доправяне или правене наново. Ние можем да схванем това като теория – ако тръгнем по него вътре от текста, но го схващаме като катастрофа, когато тръгваме от съществуващ или трябващ да съществува външен подобен предмет. А в повечето реални случаи ние тръгваме именно от там – от външното, което трябва да се прави, а не от текста или от вътрешното. Според мен, така се раждат и дългите текстове, а и така асиметрията става сюжет. По някакъв начин, осъзнавайки или не, ние винаги се намираме в тази ситуация на разбиране-правене.
….
В сегашния текст има много асиметрични сюжети, които могат да ни приближат до по-истинските неща – чрез кратко зърване и силно отнасяне към конкретно сега и тук. Аз веднага си избирам две от тях – липсващия смисъл, който търсим в науката, а и в толкова други ясни и спиращи неща, и – спиращата операция на заместване на реалното комплексно с желаното некомплексно – но пак приложено към начина, по който мислим за себе си.
Професор Богданов представя симетричното съществуване на историята – като нещо, което се развива без да губи същността и името си, изцяло към постоянно отварящо се пред него бъдеще. В тази симетрична линия – спират да действат дори опозициите. Става ясно, че симетрията е и още нещо – тя ясно означава едно, без да може да означи и друго. От това би следвало, че не може да означи и никакви конкретни ситуации – т.е. никакви наши истини, наша реалност, наше време и протичане. Професор Богданов дава формулата за развалянето на твърдите истини и тяхното о-реалностяване – чрез асиметричното опиране на техните пред- и след- значения.
Много ми хареса и още нещо в текста, за което не е говорено – бавните протичания, които всъщност са по-скоро непротичания и не са представими на езика на обичайната събитийна история. Представих си как би изглеждал един такъв разказ – в преобразуването между литературния и истинския разказ, в който трябва да се намалява примерната сюжетност, а и не може и да се разкаже като повествование за реални събития – защото историята е много бавна, и много дълга.
Съжалявам, че коментарът ми сигурно не е много свързан – но реших да не чакам да разбера по-добре, а и свързването ми – по-добре да дойде отвън.
|
Тема № - 80 |
Коментар № - 7481 |
|
vesselina vassileva - 2013-07-21 15:40:44 |
|
|
Обаждам се да кажа следното. Не се коментирам сам, както беше при предишния заглавен текст, защото този текст е по странична тема и в бъдещата книга с есета ще остане горе-долу в този си вид. Виждам по числата, че четете и това ме радва. Дано прочитите не само да ви запълват времето, но и да служат! Какво правя в момента? Занимавам се с предишния текст за говоренето. Той нараства и става по-последователен и ясен. Реших да променя обявеното и след повече време, когато го завърша, да го публикувам тук. Именно по него ще разберете по-точно с какво ще се занимава бъдещата книга с есета, в която той непременно ще бъде включен.
Е, всеки се занимава с каквото е свикнал. Аз съм свикнал да пиша. Да, но сега е по-важно обсъжданото в другия форум. Без него няма да успеем особено нито общо, нито всеки в своето научно, обществено или частно занимание. Вярно е, че всичко е устроено асиметрично. Затова и подех тази тема - за да се опрем на по-кротко и по-съответно на нещата, които ни заобикалят, разбиране. Затова и обещах да споделя какво мисля за старите разделения, в които живеем. Да, така е, те са много стари. Идеята за олигархия ги лакира и по особен начин скрива. Та до скоро!
|
Тема № - 80 |
Коментар № - 7479 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-07-20 19:55:55 |
|
|
|
|
|