РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
НЯКОЛКО БЕЛЕЖКИ ПО “УДОВОЛСТВИЕТО ОТ ХИПЕРТЕКСТА” НА КРИСТИАН БАНКОВ. Богдан Богданов. / ЗА ВЪЗМОЖНИТЕ ОПРЕДЕЛЕНИЯ ЗА ТЕКСТ. Георги Гочев. |
|
|
І. НЯКОЛКО БЕЛЕЖКИ ПО "УДОВОЛСТВИЕТО ОТ ХИПЕРТЕКСТА" НА КРИСТИАН БАНКОВ. Богдан Богданов
Благодарен съм на професор Банков за този текст, който той представи и на ранноесенната школа по семиотика в Созопол. Както показва броят на коментарите и прочитите, този по-специализиран форум в моя сайт се обогати с текст, внимателен и към своята собствена логика, и към стандартите на научната среда, с която се свързва. Невнимателен към второто, аз самият съм привързан изглежда компенсаторно по-силно към първото. Което издава и по-радикалния характер на тези бележки.
1. Удоволствието или насладата от текста е начинът, по който Ролан Барт подчертава, че написаният текст придобива особено второ битие в прочита на всеки. Което естествено не променя първото битие на писмено фиксирания текст, а се добавя към него като един вид реплика. Барт не изтъква прочита на онези, които разбират и знаят повече, нито казва, че именно те достигат до фиксираното в написания текст. Човек може да помисли, че самият той е този, който постига това фиксирано. Но Барт деконструктивистки показва, че неговото собствено удоволствие се храни повече от интертекстови интенции-отклонения и по-малко от фиксираното в текста, който му доставя удоволствие. 2. Настоявайки за удоволствието и насладата от текста, Ролан Барт няма идея, че това е повторно правене на текста от влизащия в контакт с него и още по-малко, че това е не просто кратка интензивност, а разбиране-построяване, в което има и неудоволствие, а и друго, които заедно с удоволствието влизат в един вид протичане по постигане на нужен смисъл. Този смисъл се стимулира от фиксираното в текста, като съвпада с него, но и не съвпада, и то по много начини. Така или иначе, написаният текст подтиква към ред други текстове – някои също фиксирани, например статия или есе, разкриващи смисъла на написания текст, други, инспирирани от него, изпълнени в неговия жанр, трети устни текстове, проявени в по-кратки или по-дълги говорения и разговаряния, четвърти мълчаливи действия, които също могат да се нарекат текстове. 3. Така че идеята за културата на писания текст е само най-едра идея, която се умножава вътрешно, ако човек погледне по-детайлно в писания текст и си даде сметка кое е фиксираното в него и как то се разфиксира от ползващите го. При това това т.нар. разфиксиране никога не е пълно, нито е едно и също при един и същ ползвател. То е по друг начин неточно, когато някой го прави нарочно. Затова и културата на написания текст преминава в други култури – някои също написани, други устни, а трети, както вече казах, просто изразени в мълчаливо действие. Което е и голямата грижа в човешката среда – осмисленото по един начин да се осмисля и по други начини. Затова и човешката среда или човешката култура е многоречова и многотекстова. Затова и човешкото същество живее многокултурно. 4. Но и още едно умножаване, на което не се обръща внимание. Едно е да се каже, че сме българи и като българи сме зависими от българската култура, а друго е да се разбере, че това българско гъмжи от различни малки култури, които са в обръщение и другаде, и в България, без да са само български. Така че ученият, който приключва някакъв въпрос за идентичността с първото, вероятно бърза към друго и затова го прави. Лошото е, ако го прави с реификация и разговорно, т.е. ако ненаучно внушава на тези, които го слушат, че това е стопроцентово вярно. 5. Съвсем по реда е младите да са различни от възрастните и също някои възрастни, почитащи културата на писания текст, да не разбират “хипертекстуалната” нагласа на младите. В големия си брой тези млади вече не четат цели текстове, но за сметка на това поради съвременните средства за комуникация са осведомени широко за случващото се в един все по-широко обхватен свят. Те обаче го правят не с грижа за осведомеността, а с оглед на едно сетивно-опитно радостно изпитване, както съвсем убедително ни показа Кристиан Банков. 6. Само че това е, първо, живеене в един по-отворен съвременен контекст, и, второ, е способност, която по-възрастните не притежават - да се изпитва удоволствие и да се живее в настоящото сега и тук. Проблемите са два – първият е, че това е контекстово, а не хипертекстово съществуване и вторият е, че удоволствие се изпитва не от хипертекста, а от наситеното с особен конкретен смисъл “сега и тук” без особена грижа за минало и бъдеще, която грижа тормози повече по-възрастните, а не толкова свързаните с културата на писания текст. 7. А и другото, което вдъхновява професор Банков – че културите се сменят изцяло и някак следват една след друга. Според мен те по-скоро се преплитат и се трупат в особен свръхсклад на разположение, който също е култура. Същевременно онова, което твърди Кристиан Банков, е съвсем оправдано. Понеже “Удоволствието от хипертекста” е написан текст, предназначен да се чете и коментира, той е изпълнен реторически. Затова и в него е разгърнато само относително вярно твърдение, което подканя към намеса. Това е и делът на устното в този писан текст. Тогава аз защо не написах тези бележки като коментар към текста на Кристиан Банков, а ги лансирам като заглавен текст? Защото, макар и на пръв поглед да съм настроен също реторически, смятам, че това, което казвам, е някак извънжанрово вярно. Така нарушавам научното говорене и по-специално това, че научно говорещият се опира на авторитети, а чрез тях и на определен вид реч. Затова и посягам към заглавния текст. Иска ми се това, което казвам, да е творба. Но как ще бъде, след като това са седем бележки по друг текст, за които при това и не е сигурно дали са добре свързани.
ІІ. ЗА ВЪЗМОЖНИТЕ ОПРЕДЕЛЕНИЯ ЗА ТЕКСТ. Георги Гочев
Присъствах на три лекции по време на тазгодишната семиотична школа на НБУ в Созопол. Така се случи, че и трите представиха модели за семиотичен анализ на някаква информация. Първата, на колега от университета в Болоня, представи символен математически модел за наративен анализ въз основа на функционалната теория на Греймас. Втората, на проф. Кристиан Банков, развиваше идеята за нова семиотика на хипертекста, облегната върху анализа на човешкото преживяване. Третата, на нашия докторант Рени Янкова, беше върху Чарлс Пърс – върху неговите категории и идеята за навика (по която Рени пише дисертация). С няколко думи в този коментар първо вземам отношение по общото между трите лекции; след това ще кажа нещо и по темата за текста и хипертекста, която Кристиан Банков представи във форума.
Та кое е общото? Грижата да разполагаме с метод, който може да редуцира огромното количество конкретна информация, с която се сблъскваме всеки ден, до по-малко на брой типови положения. На свой ред тези типови положения като че ли се изразяват по два начина – на естествен човешки език под формата на дефиниция или класификация, или чрез някакъв символен език или машинен код. Последното изглежда изкусително, доколкото позволява обработка чрез компютър и по този начин компресиране, пренос и по-добро съхранение. От друга страна обаче, този тип символно представяне на информацията прави недостъпно нейното съдържание без посредничеството на разчитаща машина или на специалист в съответната теория. Така онова, което на пръв поглед изглежда демократизиране на достъпа до информация, по същество е ограничаване на обема от смисъл, до който можем да се доберем със собствените си интелектуални сили.
Нашият колега от Болоня представи в Созопол как би изглеждала преведена в математически код една от кратките истории на Франц Кафка. Кое беше полезното, което веднага стана ясно? Ние възприемаме разказа, особено краткия, най-напред линейно и по тази причина непросредствените връзки между неговите части остават често неясни. Формулното символично представяне премахва тази неяснота и благодарение на него текстът започва да прилича на партитура, съставена от няколко мотива, които се повтарят и комбинират по различен начин. Дотук добре, само че партитурата не може да представи онова, което най-много ни вълнува днес в текста и особено в хипертекста – възможността онзи, който възприема смисъла, да участва в правенето му и да изпита удоволствие от това правене. Анализът на текстовата структура наистина разкрива основните, прото-форми, пораждащи и организиращи смисъла на всеки текст. Само че този анализ приема за даденост един идеален, празен, пасивен адресат на съобщението. Такъв адресат обаче няма.
Въпросът за типа анализ отново повдига въпроса какво е текст и какво е хипертекст. От гледна точка на анализираната дълбинна структура текст е всяка комбинация от основни форми, носители на смисъл. Това широко определение, върху което стъпва структуралната теория, позволява като текст да се разглеждат и практики, които не са непосредствено или само словесни – например визуалната конструкция на един филм или обичаите на някое бразилско племе. Повтарям обаче коя е слабостта на този възглед – той приема адресата на смисъла като принципно пасивен. Другото общо определение, което, обратно, привилегирова адресата на смисъла, е, че текст е всяка реч, чийто смисъл допуска аз, който разбирам, да се изява като субект. Оттук и хипертекстът може да се определи като вид текст, в който смисълът зависи почти изцяло от онзи, който го ползва. Смисъл по поръчка на разбиращия субект – някакси това е хипертекстът според рецептивната теория. Такова определение обаче също има недостатък – този, че текстът започва да се възприема като поле, върху което субектът има пълна свобода на разбирането. Но не е така – дори и в най-чистия хипертекст този, който разбира, разбира под диктата на основните смислови форми, налични в текста.
Връщайки се към книгата на проф. Богданов „Разказ, време и реалност“, виждам трето определение за текст, което един вид комбинира двете, посочени дотук – структуралисткото и рецептивното. Според Б. Богданов текстовете са „протичания, в които се организира и изпълва със съдържание празно време“ (стр. 451). И още: „текстовете моделират съдържателни протичания с осъществен в тях ред и смисъл“ (стр. 453). Това определение е по-пълно от горните две, но и то има един недостатък – някак загърбва плана на изказването и реферирането, което се осъществява в текста. Казвам „недостатък“ условно. Във версиите на „За говоренето като действие“, публикувани тук, липсващото в страниците на „Разказ, време и реалност“ е добавено. Моделираното на смисъл, което текстът прави, става посредством особено ограничаване на вариациите на смисъла. Смисълът варира затова, защото било поради промяната в разбиращия, било поради промяната в разбираното, това, което се казва, никога не може да съвпадне напълно с онова, което се означава чрез него. Текстът обаче осигурява моментни съвпадания между предмет и значение и по този начин потвърждава свързаността между света като ред от понятия и думи и света като ред от неща. Б. Богданов нарича това съвпадение и свързване „спиране“. Именно чрез спирането на означаването в някакво значение текстът осигурява смисъл и дава истина на онзи, който го разбира.
От тази гледна точка, какво се случва на свой ред в хипертекста? Тук спиранията в някаква истина са многократни и кратки. Хипертекстът е като плетеница от коридори на компютърна игра. В края на всеки коридор героят, който е изпълнил своята мисия, за момент отпочива, налива се с енергия и се впуска в следващ коридор и следваща мисия в диренето на истина. Докато в текста разбиращият е ценител на смисъла и истината, в хипертекста той е неуморен ловец и консуматор на смисъла и истината.
Това референциално определение на текста – като носител на смисъл и истина – напомня за корените на семиотичната теория. Те би трябвало да се търсят при Аристотел. В началото на „Категории“ (1а 15-18) той казва, че езиковите изрази са или свързани (kata symplokēn), или поотделно (aneu symplokēs). Поотделно са когато се казва например „човек“ или „черен“, свързани са когато се казва например „черният човек ходи“. Съответно всеки свързан израз е разложим до отделни изрази, които могат да се анализират чрез някоя от десетте категории. Въпросът е как да се анализира целият, свързан израз. За да каже как, Аристотел ще направи едно основно различаване. Докато при отделния израз, казва той в „За тълкуването“ (16а 10 и сл.), не се взима отношение към истинността или лъжата на това, което изразът реферира, при свързания израз казаното винаги е или вярно, или невярно. Без да използва думата текст, говорейки за свързан израз, Аристотел някак дава изобщо първото в историята на философията определение на текста – свързан израз, в който се казва нещо вярно или невярно. Оттук и „текстологията“ на Аристотел е по същество логика на правилните съждения.
Това разбиране за текст на Аристотел (пак казвам, без употребата на отделна дума за това, което наричаме „текст“, освен ако не разбираме като текст symplokē, което буквално означава връзка или нещо сплетено) не е особено популярно сред наратолозите днес. Ясно е защо. Защото наратологията е възникнала в средата на 20 век и като отпор срещу повлияната от неокантинството и аналитическата философия логическа и онтологическа теория на литературата. Логиката на действието е трябвало да изтика от полето на литературата логиката на мисленето. И действително го е направила. Ние обаче добре разбираме какъв е проблемът, който остава. Този, че никой текст, особено пък литературен текст, не е просто комбинация от представени функции или комбинация от референциални съждения. Той, както казва Кристиан Банков в лекцията си, представлява и едно трето, а именно преживяване. Особено хипертекстът. Оттук и необходимостта от това да се опише още един ред от основни категории. Имаме благодарение на Аристотел набор от онтологически и логически категории. Благодарение на наратолозите имаме набор и от функционални категории. Липсва ни набор от категории на преживяването.
За да се създаде такъв набор, който да служи като инструмент за анализ, трябва да се каже най-общо какво е преживяване. Какво е? Първо, то е нещо, което става вътре в мен, в отношение с нещо, което става около мен. Второ, преживяването е претърпяване на промяна, която оставя някаква следа. Трето и може би най-важно: преживяването ме поставя в ситуация на нарушена разлика между мен като субект и мен като обект. Когато преживявам, аз вече не съм субект, не съм господар на своите действия, мисли и желания, но не съм и обикновен обект, който просто поема въздействието на външната среда. Аз ставам нещо средно, субектов обект или обектов субект. Когато преживявам, аз едновременно мисля и бивам мислен, действам и бивам действан, чувствам и ставам обект на някакво чувство, което ми се налага. Тъкмо в следствие на това преливане между субектното и обектното хипертекстовете, които го експлоатират, ни създават усещане, че сме в нова реалност, в която вече не сме себе си, но и не сме загубили напълно идентичността си.
Та ако накрая на този коментар трябва на свой ред да дам кратко определение за текст, бих казал, че текстът е комбинация от (а) референциални изказвания, (б) представени основни функции и (в) преживявания, случващи се в ситуацията на неговото разбиране. От тази гледна точка всеки текст според мен може да се превърне в определена ситуация в хипертекст – стига линията на преживяването да се усили и да измести на заден план линията на съждението-казване и линията на представените функции.
|
|
Коментари по темата |
|
Принос към теория на парадигмата
Снощи (19 октомври) имах странна случка в Операта. След антракта, когато вече загасяха лампите, два стола, по в средата, останаха празни. Преместихме се с моя приятел там, но неочаквано се появиха две жени, които, първо, ни казаха да си се седим, за да седнат по-напред, но като се оказа, че по-напред няма места, се върнаха на нашия ред. Нилската сцена вече беше започнала, но те настояваха да си седнат на своите места, а не на празните места до мене. Обърнах им внимание, че представлението вече е започнало, но те държаха обаче на своето, а аз им обясних, че сме на опера, а не на кино, където е повече възможно това да се случи. Жената до мен в един миг просъска: “Като сте толкова интелигентен, защо дъвчите дъвка!!! Искате ли да извикам разпоредителката???“ А аз просто досдъвквах един бадем… Отговорих ѝ: „Ами, извикайте…“ Една жена от предния ред накара жената до мен да млъкне и тя до края на спектакъла си остана там, където седна след загасяването на светлините.
Историята обаче продължи и след края на спектакъла, като се оказа, че фразата с разпоредителката не е случайна. На гардероба действаше една от разпоредителките, от която преди началото на спектакъла си бях купил програма. Госпожицата обаче старателно отбягваше да ми вземе номерчето и да ни даде връхните дрехи. Това продължи близо десет минути. На въпроса ми защо съзнателно не ми взема номерчето, тя изведнъж ми отвърна: “Щом се държите неприлично (?!?), на Вас най-накрая ще Ви дам дрехите!!!“ Колежката ѝ се почувства неудобно, взе ми номерчето и най-накрая бяхме навън.
Дълга се чудих в какво се състои моето „неприлично държане“, защото аз през цялото време просто ѝ се усмихвах, докато минаваше покрай мене. И изведнъж се сетих за жената до мен, която искаше при вдигната завеса да извика разпоредителката и да ни премести от местата, на които бяхме седнали – вярно, леко неправомерно…
Докато траеше втората част, ми направи впечатление, че жената не е много наясно къде точно се намира и какво точно следва да се прави в залата на Операта. Не ръкопляскаше, изобщо не изразяваше никакво отношение към случващото се на сцената и нервно питаше спътницата си „Сега пък защо ръкопляскат и прекъсват певците?!?“. Тя наистина се чувстваше по-скоро като на кино, отколкото на „жив“ спектакъл. И в нейната парадигма (в нейния начин на мислене) човек, който ѝ противоречи, ако дъвчи нещо, то непременно ще да е дъвка… Дъвката е аватарът на неприличното държане за нея. От тук и логичното за парадигмата ѝ „отмъщение на копчетата“: „наказан съм“ да си получа якето последен – макаренковски манталитет. Прочее, попитах разпоредителката гардеробиерка дали случайно по съвместителство не изпълняват и ролята на възпитателки, като третират публиката като деца от детска градина, на което тя се фръцна и повече никакво внимание не ми обърна.
Мисля, че разказаната от мене случка перфектно илюстрира казуса как хората се карат за парадигми, а не по същество. От чист инатлък и като проява на власт спрямо мене, тя държеше да седне на мястото си по билет, което беше до моето. Иначе ставащото на сцената не я интересуваше особено. Като проява на власт тя беше насъскала гардеробиерката (вероятно – нейна близка или приятелка) да ме забави максимално на гардероба и да ми причини дискомфорт…
|
Тема № - 85 |
Коментар № - 7615 |
|
Борислав Георгиев - 2013-10-20 10:25:33 |
|
|
Отдавна ми се искаше някой черно на бяло да потвърди моето интуитивно заключение, че "философстването" не е запазена територия само за философите, че разсъжденията върху говоренето не са само запазена територия на филолозите и т.н. Моята хабилитация се занимаваше и с това кои аспекти на говоренето най-често се имат предвид в българските паремии. Никак не е учудващо, че по-голямата част от тях се отнасят до силата, която се съдържа в говоренето. Ако трябва да използваме терминологията на Остин - до иллокутивната сила.
На въпроса на Кристиан Банков.
Професор Богданов твърди, че хората се карат преди всичко за парадигмите, а не за нещата.
Езиков белег за подобен вид спор е използването на т. нар. "стратегически въпроси" в общуването, от типа на: "А кой ти каза/Кой ти разреши да използваш лаптопа ми?" Ясно е, че очертаващият се спор е спор за позиции, а не за това, че някой е използвал лаптопа на задаващия стратегическия въпрос. "Как можеш/Как си позволяваш да ми говориш така???" изразява неодобрението на питащия от това в каква парадигма на човешките взаимоотношения го е поставил питания.
Тези въпроси лингвистиката назовава "стратегически", защото целят точно да се изяснят нещата между разговарящите на мета-равнище. |
Тема № - 85 |
Коментар № - 7605 |
|
Борислав Георгиев - 2013-10-11 11:51:55 |
|
|
Бих желал да се намеся със съвсем кратък коментар, като преди това предам на професор Богданов, Борислав, Георги и всички останали колеги, присъствали на школата по семиотика, сърдечни поздрави от нашите приятели от Елинското семиотично дружество, чийто конгрес току що приключи. Дискутираната в този форум тема за културните трансформации в следствие на промените в текстуалността и говорността, която получи международното си „кръщене“ на школата по семиотика, беше дискутирана и на гръцкия форум, като трябва да кажа, че благодарение на не малкото изписани и прочетени страници тук аз представям позицията си доста по-уверено, а обратната връзка ми даде потвърждение, че нашата дискусия е по много актуална и богата на теоретичен потенциал тема.
Относно последната дискусия между Борислав и професор Богданов бих желал да задам следния въпрос: какво точно означава хората да се карат за самите неща, противопоставено на това да се карат за тяхната същност? Как би изглеждало едно безмълвно противопоставяне на позиции? Защото приемем ли, че карането е вербално, ето че то започва да се основава на една социално артикулирана система от значения, които по никакъв начин не могат да представят „нещото“ само по себе си. И най-първосигналното говорене, дори ако протича в силно споделена обстоятелствена реалност на събеседниците, неминуемо игнорира едни аспекти на нещото за да фокусира върху други, които за момента, прагматично, играят ролята на негова същност. Говоренето, разбира се, може да е и научно философско и тогава казаното ще е много по-независимо от обстоятелствената реалност на събеседниците, лесно може да се превърне в текст, да отвори нови хоризонти на знанието по темата. Но и в единия и в другия случай говоренето и самото нещо са две различни инстанции, разбраното и инструментите за разбиране са от една и съща страна, а не, както имплицитно се подразбира от горното противопоставяне, че разбраното е от страната на нещото, а инструментите за разбиране са от страната на езика. Истинска безмълвна ситуация на конфронтация на позиции имаме, например, когато един мъж изнасили една жена. Човешко общество имаме когато имаме предпоставки да се потърси отговорност за този акт. „Нещото“ е конкретният насилствен акт, от там нататък всяко говорене, целият съдебен процес, е каране за същността на нещата. Адвокатите на двете страни ще разпитват насилника и жертвата, ще ги накарат да говорят за самото „нещо“, но това няма да са два еднакви разказа/нещо, защото и самите „автори“ на „нещото“ ще трябва да кодифицират изживяното в конвенционална символна система, разбираема за журито, и дори независимо от тяхното желание те ще извлекат повествователно две различни същности на нещото. Няма начин да бъде другояче, нещото само по себе си не е познаваемо, дори когато то е телесен инцидент. „Нещото“ дори и в съзнанието на извършилите го ще придобива все по-символно повествователна форма, като една снежна топка, която колкото повече се върти в снега (сиреч колкото повече се обговаря) толкова повече нараства (дискурсивно), или, както е по модела на семиосферата, езикът премества епицентъра на „нещото“ от периферията (изживяното/нещото) към нейния център (символния ред).
Казвам всичко това, защото смятам, че е редно в логиката на нашия дебат да бъдем по-критични (в кантианския смисъл на думата), когато се позоваваме на възможността да имаме непосредствен опит с нещата сами по себе си и „от там“ да диагностицираме качеството на дискурса.
|
Тема № - 85 |
Коментар № - 7581 |
|
Кристиан Банков - 2013-10-09 14:07:25 |
|
|
Разбирам, че въпросът ви е реторичен, Бориславе, но има какво да се добави. То е, че именно защото хората се карат не за нещата, а за парадигмите, можем да разберем, че за всяко човешко същество парадигмите са по-важни от нещата. Което на свой ред ме кара да казвам, че всяко човешко същество философства, въпреки че не знае това и въпреки че и не всички философи съзнават, че не друго, а това умуване е в основата на всяка философия. |
Тема № - 85 |
Коментар № - 7577 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-10-09 11:48:00 |
|
|
"Заслушайте се за какво се карат хората и ще се убедите, че се карат за парадигмите, т.е. за същността на нещата, а не за самите неща. Карат се за инструментите на разбирането, а не за самото разбрано."
Мисля си, уважаеми професор Богданов, че с тези две изречения току-що произведохте сентенция - нещо, което рядко се случва в наши дни.
Чудесна мисъл, чудесно наблюдение! Всъщност, не е ли това основата на всеки един конфликт? Въпросът ми е реторичен, разбира се.
|
Тема № - 85 |
Коментар № - 7570 |
|
Борислав Георгиев - 2013-10-08 15:22:14 |
|
|
Хубаво правите, Бориславе, че отговаряте на моите бележки. Прав сте, че говорим за едно и също с различни думи. И все пак е така при условие, че гледаме наедро. Ако погледнем по-детайлно, има разлики.
Каква е разликата по първото? Когато и всекидневно, но и научно се говори за две култури, в по-честия случай се имат предвид разликите между тях, а и не се уточнява дали става дума за парадигма, или за реалости. Последствието от това е, че парадигмата се смесва с реалността. А аз настоявам, че това да бива да се прави и твърдя, че тези смесвания се основават на погрешната идея, че речта, с която си служим, назовава самите неща. А за да се назове нещо по-точно, особено ако то не се посочва, би трябвало да се осъзнае, че има разлика между реалността на парадигмите и на конкретните неща. Първото е по-условно, защото е обобщение и е средство за разбиране, а второто е по-неусловно и съдържателно приближено до конкретното нещо.
Разбира се, и двете са казвания и нито първото може да бъде напълно обобщено и само инструментално, нито второто може да бъде напълно реално и съвпадащо с конкретното нещо. Именно за това, без да го осъзнават, пледират и всекидневните, и научните говорения. Науката обаче би трябвало да го осъзнава в някаква степен и да не постъпва като обичайното говорене, което се интересува всъщност не от реалното, а от парадигмите за познаването му. Заслушайте се за какво се карат хората и ще се убедите, че се карат за парадигмите, т.е. за същността на нещата, а не за самите неща. Карат се за инструментите на разбирането, а не за самото разбрано.
Самите конкретни неща са само примери за подкрепяне на парадигмите. Какво прави с тях обаче реториката на говоренето? Изчиства ги от реалното, за да могат да подкрепят по-точно съответната парадигма. Е, същото става и със самата парадигма. И тя, за да може да се подкрепя от избраните примери, предварително се “замърсява” с реалното, което му служи за пример. От тук и това, за което настоявам. Като се има предвид разликата между парадигмата и реалното, нуждата е тази разлика да се осъзнава. А още по-добре е, ако се осъзнава и самата процедура на различаване и смесване на двете в човешкото говорене.
Колкото до другото, до “ние”, за което говорите в коментара си, и то, както отлично сте показал за вашето “ние”, не е невинен аргумент и във всяка друга реч, и в хуманитарното говорене. Обичайно това “ние” сочи една или друга идеална общност на някакви по-добри. Именно поради това то е ценностно оцветено и, както аз казвам, е своеобразен силен разговорен устен аргумент. Ако в един писан текст “ние” се употребява прекалено често, аз постъпвам по моему и понижавам научния рейтинг на този текст. Но това си е мое външно действие, а не правило за разбиране, което препоръчвам. От там и моята убеденост, че и един писан текст може да се държи доста устно.
В изречението, което съм казал за моето “ние”, виждате проявена обаче друга идеалност, различна от вашата - на колкото се може повече хора, затова и не само умни. От там и последствието, че за да мога аз умният да бъда заедно с неумните (което е и най-силното либерално заключение, което съм правил за себе си), и аз самият, а и всички ние се оказваме неравно умни – на моменти повече, друг път по-малко или никак. От там и моето разбиране, че умен е този, който е по-често умен.
Та това “ние” в нашата реч, чиято идеализация вие така добре разбирате, при мен е някак различно. Разликата е, че го населявам не само с умни хора и учени, но и че го идеализирам не нагоре, а надолу. Защо постъпвам така? Защото знам, че по толкова пунктове съм различен и разположен в неизбежен хайлайф и един вид се бунтувам ментално и смъквам самия себе си надолу към едно протичане между по-умно и по-глупаво, което ми се струва общо за всички ни. Е, това си е стопроцентово умуване, което хората си спестяват, като решават, че това е то ум и тези са умните хора и че който е умен, е умен завинаги и по всички въпроси.
Благодаря за реагирането ви, Бориславе!
|
Тема № - 85 |
Коментар № - 7568 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-10-06 10:10:50 |
|
|
Уважаеми професор Богданов,
Прочетох още няколко пъти Вашия коментар и Вашите забележки към моя коментар и съм на мнение, че Вие и аз казваме едни и същи неща, но ги изразяваме по различен начин, откъдето вероятно произтича и някакво неразбирателство - надявам се, не драматично. По същество, не виждам с какво бих могъл да Ви възразя, след като и аз виждам нещата горе-долу по същия начин.
По въпроса за "ние".
Ако "ти" посочва конкретен съществуващ или несъществуващ, но възможен референт, който принадлежи към моята лична сфера, "ние" (като изключвам императорското "Ние") посочва мен и всичко, което е елемент на моята лична сфера, като адресант(и) в комуникацията. Действително, човек участва в комуникацията по-скоро като "ние", въпреки че казва или оставя да се подразбере "аз". Във всеки един конкретен акт на комуникация човек не тръгва ex nihil, а се основава върху предполагаемите общи презумпции с адресата си, общи фонови знания за света, ако щете.
Споменавайки Якобсон, Лотман и Успенски АЗ (!)експлицирам някои от имплицитно присъстващите автори в моето "ние" просто защото у тях съм намерил някои от отговорите на въпросите, които ме интересуват. В някакъв смисъл очертавам своята парадигма, в рамките на която работя (страхувам се да не прозвучи претенциозно...). Тя, разбира се, доста се е променила от времето, когато бях начинаещ научен сътрудник в Института за български език при БАН и голям заслуга за това има Нов български университет. |
Тема № - 85 |
Коментар № - 7567 |
|
Борислав Георгиев - 2013-10-05 13:42:26 |
|
|
Добре е, че сте реагирал веднага и че ви води съгласието. Имате повод да приемете и онова, което казвам. Ето как нашето средно писано-устно слово във форума се пропива с външната ситуация на казваното и то, това вътрешно словесно, се възпрема без да се отделя от него онова, която го е пропило. Това става обаче и с написаното в книга. Веднъж това външно е строго спазван стил, който може да бъде и някоя от логиките на Аристотел. Друг път е реторическо изложение като за пред слушатели, които се убеждават. Трети път е фиктивен диалог. Но, така или иначе, устното е налице в писаното, и защото то му е модел, но и защото във всяко слово има поне два смислово реда, които се съчетават в името на трети смисъл, който ги надстроява. Единственото, което може да се направи срещу това умножаване на смисъла, е стилът на добрата равна сдържаност.
Коя е нейната формула? Тя е в това казващият да си излага аргументите, но и да разбира, че както тези аргументи не могат да бъдат идеалено краен брой и да не се подпомагат и заместват от символ, така и че при другите хора тези аргументи никога не са същите, а и че задължително също се заместват и подкрепят от символ, който е различен. Всички сме ментални съчетания от нецялостни аргументации, подпомагани от винаги различен тип метафоричност. Не съм против чувствата, но мисля семиотично и ги замествам с онова, което те правят. Та това е моята формула по тези две свързани теми - за съгласието и личностната неповторимост. В съвременния свят много се говори за съгласие, но не са много онези, които зачитат тази т.нар. неповторимост и разбират, че съгласието е компромис между съгласие и несъгласие.
Та, моля ви, продължете с критиката на казаното от Георги Гочев, опитайте, ако решите, и по-по точки да отговорите на моите бележки. По-същественото обаче е заедно да се опитаме да зачетем този етос, за който говоря по-горе. Не е лесно, нито е достатъчно човек да е убеден в неговата полза. Ето сега, повлечен от случилото се, го представих по този начин. Друг ще го направи по друг начин. Но и аз самият няма как да не изпадна в недоволство и моята символизация в определен момент да не ми помете аргументите и да не ги замени със своите различни. Всички някак не успяваме. Повикът е само един - това да става по-рядко и доколкото може, да разбираме как.
Имам и две по-конкретни молби. Едната е да убедите вашата докторантка, която се занимава с Пърс, да се присъедини към нас и да посмее да пише тук, а другата е да се опитате вашият научен център по семиотика да си сътрудничи повече с другия наш център – по когнитивна наука. И понеже по стил това беше писмо, пожелавам от сърце много хубави дни.
|
Тема № - 85 |
Коментар № - 7566 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-10-03 09:20:38 |
|
|
Уважаеми професор Богданов, наред с предимствата на форумната платформа да съчетава динамиката на живия дебат със задълбочеността на излагане на мислите, характерно за писаното слово, тя крие и своите рискове, например да се предизвика несъответствие в емоционалния съпровод на изказванията. Вашият отговор доста ме изненада и си давам сметка, че голямото количество енергия, която изразходвам при живото говорене с енергично жестикулиране, интонации и други паравербални похвати сигурно се е отразила по неконтролиран от мен начин в писмения коментар. Надявам се да си спомните една сбирка на семинара „Науката разбирана и правена“, може би преди повече от 10 години, в която по много сходен начин се беше задействало моето теоретично твърдоглавие и тогава се наложи Вие да ме извините пред останалите участници с думите, че в момента съм се разпалил прекалено много за да стане ясно какво имам предвид, но насочихте присъстващите към частта от книгата, в която бях изложил същите идеи. Моля Ви да игнорирате емоционалните внушения на коментара, със сигурност не бях воден от недоволство при написването му. Смятам, че едно конструктивно и преодолимо несъгласие мотивира участниците във форума да усъвършенстваме възгледите си и съм благодарен, че то става публично именно на такова престижно място, а пък жеста, който направихте към „Удоволствието от хипертекста“ е наистина вдъхновяващ! |
Тема № - 85 |
Коментар № - 7565 |
|
Кристиан Банков - 2013-10-02 15:19:10 |
|
|
Отговарям на въпроса на Веселина. Да, един и същ глагол е употребен от Платон в този знаменит пасаж от финала на диалога “Федър” с малка разлика в представката – в първия случай тя е “ana-“, a във втория е “hypo-“, което не е предадено в превода. Ето и второто, което казвам. Наистина благодаря на професор Банков за неговия коментар, от който става ясно, че съм го засегнал. Моля да ме извини. Реших, че съм написал бележки, а той ги е възприел за забележки. Ако бяха, текстът нямаше да е публикуван, а и нямаше да бъде включен в нашата бъдеща сборна книга “Градината с розите 3”.
Моето отношение към “Удоволствието от хипертекста” не е порицателно. Текстът построява силна парадигма, но изравнява нейното съществуване със съществуването на писаните текстове и т.нар. хипертекст. Затова влязох в горното изложение и междувременно подчертах принципа, че има съществена разлика между кубовостта в нашите глави и реалните кубове - първото съществува виртуално, а второто реално. Е, добавям и следното - че първото е в главите ни поради речта и че то изглежда стабилно идеално, но постоянно мърда, което създава трудности. С тези трудности се справяме така, както е постъпил и професор Банков – оценностяваме това идеално и го превръщаме в норма.
Не е по-добро положението с второто. Аз държа на него и воден от ситуацията на говоренето също го оценностявам. Което естествено предизвиква недоволството на този, който се е свързал с първото. Да, но и това второ също затруднява, тъй като и то не е особено точно словесно представимо. Затова и постоянно казвам не идеално и реално, а по-реално и по-идеално. Което и изяснявам в случая – че държа не толкова на приликата между двете култури на писаните текстове и устното говорене, колкото на разликата между съществуването на една словесна парадигма и нейната словесна приложеност независимо дали тя се прави в писана или в устна реч.
Понеже ме води практиката на речта, добре знам, че една дума и това, което тя означава, като предикатно име-истина е нещо просто и еднородно, но че като субект на изречение същата тази дума може да започне да означава нещо по-сложно и разнородно. Именно такъв е и случаят с култура и идентичност. И първото, и второто казано в по-горното изречение са и инструментално, и реално верни положения. Те са такива обаче по два различни начина, които се допълват. Което е “светая светих” и на записания, и на устния текст. Защото първото поддържа идентичността на едното, което остава същото, а второто се грижи то да е свързано и с друго, т.е. да има и друга идентичност, а и да може да престане да съществува и като такова, и изобщо.
Споделям тази логика не защото е моя, а защото разговарям с професор Банков и този наш разговор определено засяга хуманитарното мислене. Втълпих си, че именно тук е мястото на такъв разговор. Да, но нищо изказано не е само по себе си и винаги изпада в допълваща го външна ситуация. А тя пък по реда на речта никога не съвпада с вътрешната ситуация на това, което се изказва. Та затова прекъсвам това обяснение-защита и повтарям моята молба да бъда извинен.
|
Тема № - 85 |
Коментар № - 7564 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-10-02 11:19:29 |
|
|
|
|
|