РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА ГОВОРЕНЕТО КАТО ДЕЙСТВИЕ 3. Богдан Богданов |
|
|
За задачата и основанията да се заема с тази тема Задачата, която си поставям, e да предложа aргументи в подкрепа на тезата, че човешкото говорене не e и правене, както обикновено се смята, а действие. Говоренето е едно от многото действия в праксисното човешко съществуване. Това се удостоверява косвено и от глаголните имена, с които наричаме тези действия. В гледната точка на този текст те са пет - говорене, мислене, разбиране, вярване и правене. Не е трудно да се установи, че думите правене и действиe са доста пълни синоними и че, също като правене, и действие означава както вършене без достигане до резултат (латинското agere), така и правене, което достига до резултат (латинското facere). От там следва въпросът дали тази двузначност е недостатък или предимство за значението на тези думи, а и по-общото питане да не би за да им се осигури еднозначност, научните езици не наричат своите понятия с чуждици. Това се случило и с правене и действие, които в научните говорения се представят и с чужди имена - правенето с actus, a действието с actio и praxis. Но дали тези две понятия в следствие на това са придобили еднозначност? По-скоро не. Наречени с чужди думи, те са станали по-неподвижни етикети и са се отделили от думите правене и действие, но не и от тяхната двузначност. Това повдига въпроса дали не е по-полезно тя да се изкаже и обсъди. Какво би се установило обаче в това обсъждане? Че двете значения на действие и правене само изглеждат твърдо положение, но че са всъщност практическо задържане до този по-тесен смисъл в един иначе подвижен по-широк поток от значения. Въпреки че не е глаголно име, действие означава дълбинно най-напред протичане, в чийто ход стават и чисто външни случвания, но и събития, резултат от човешки действия, мотивирани от причини, цели и идеали. Едва на второ място следва по-тясното значение на вършене-правене, т.е. тази двузначност, която като че ли се представя от думата действие. В това е и нашата заблуда – че вниманието ни се насочва към по-точното непосредствено значение. Докато думите, също и българското действие, разчитат на съотнасянето и наслагването на поне две значения – на разбираната или неразбирана етимология на думата и на нейното най-често значение, което смятаме за основно. Има ред случаи, в които първото в една или друга степен съвпада с второто. По-често обаче те не съвпадат. Което прави от думите своеобразни калейдоскопи, представящи всъщност потока от смисли, означаван от тях. Това е и необичайното, за което настоявам в този текст - че не само редовите думи, но и думите-понятия, означават подвижни смислови потоци. Затова и почти винаги не малък обхват от техния смисъл остава не добре назован и от българските, но и от чуждите думи. Такъв е и случаят с думата-понятие действие-actio-praxis. Затова и, за да се нарече по-точно онова, което тя означава, в определени случаи се употребяват и други думи. Така възникват синонимите и в научната, и в редовата човешка реч. Дори и по-пълните синоними като правене и действие на български, и те са своеобразна реакция спрямо техния всъщност много по-подвижен смисъл. Именно неговото ограничаване е прицелът на научното говорене, което назовава с чуждици своите понятия. Така се е случила и синомията на латинското actio и старогръцкото praxis. Много време преди да попадне на praxis, научното говорене спира подвижната идея за действие с помощта на латинските actio и actus. Това, че на латински actio означава само действие в смисъла на “вършене”, а не на “правене”, а actus - други неща, които не са предмет на термина акт, не е попречило с първото да се означи съставеното от повече действия действие, а с второто - отделното действие-правене. Така в научната традиция, последвала книгата на Джон Остин “Как с думите се вършат неща”, са били наречени отделните актове в човешкото говорене и се е породил проблемът, който обсъждам в този текст. Понеже съвременното научно говорене оценностява различаването, то вярва повече в реалността на отделните говорни актове и загърбва действителното по-реално – това, че тези актове се редуват и наслагват в реалното говорене и че то, въпреки че го наричаме говорене, не е само говорене, но включва и мислене, разбиране, вярване и правене, и то не постоянно, а променливо в зависимост от ситуацията на ставащото в този момент говорене. Заедно с незабелязването на това съвременното научно говорене прави и друг пропуск - не осъзнава динамичната логика на човешкото говорене. Това, че всяко реално човешко говорене комбинира поне две допълващи се постановки за отношението на думите и езиковите изрази към външното, което означават - едната, че го представят точно, а другата, че не го представят по съответен начин. Което налага казаното веднъж да се казва и втори път, а и това, че като поредица от казвания на едно и също по повече начини човешкото говорене почти винаги уточнява в някакво следващо недоуточнено предишно. Изобщо да се съществува човешки означава едно и също да се казва и да се прави по повече начини, които да се допълват вариативно и в действията на един човек и на човешка група, но и в действията на други хора и други човешки групи. И в индивидуален, и в групов план човешкото съществуване е несекваща вариативност, устремена към съгласуване на две съгласувания – на едно казано или правено с друго казано или правено, но и на всяко от тях с външно, към което то реферира. Това съгласуване постоянно не се постига, поради което кратките казвания прерастват в по-дълги говорения и едни говорения преминават в други. Този възглед, разбира се, опростява макроситуацията на човешкото говорене. Основно защото реалните говорения реферират към повече неща едновременно. От тук е и последствието, че реалните устни текстове са устроени не само като редове от значения, които следват едно след друго, но и като наслагвания на повече смислови редове в променливо знаково отношение помежду им. Това важи особено за случаите, когато говоренията са по-дълги, но се отнася и за по-кратките като че ли едносмислови казвания. Две са основанията за това редуване-наслагване в едно човешко говорене. Първото е самото рефериране, това, че външните неща, за които става дума, съществуват и поотделно, но и заедно с други неща, което налага за тяхното по-точно назоваване да се употребяват и други думи с други значения. Второто основание е вътрешно словесно. То е, че в човешкото устно слово освен посочими и непосочими съществуващи се визират и несъществуващи неща, които се представят за съществуващи, и че по този начин се произвежда словесно и адекват на визирания свят, но също и негова схема, която се ползва и при последващи подобни визирания. Поради отворения характер на реалното човешко говорене това уточнение също не представя адекватно неговата работа. Причините са две. Първата е, че реалното говорене никога не е издържано само в един от своите видове, а комбинира няколко вида. Втората причина е казаното в началото - че реалното говорене е и мислене, разбиране, вярване и правене. От което се поражда и следният парадокс, че със същите думи и изрази, с които представя една или друга мислима идеалност, говорещите назовават и по-реалното, в което тази идеалност се комбинира с други идеалности. А това има следното последствие - че в идеален план мисленето и говоренето са наистина две различни действия, докато в по-реалния план на онова, което се твърди с тези думи, говоренето е и мислене, както и мисленето е и говорен акт, също и в случаите, когато то протича на ум. Наред с реалното говорене в този текст ме занимават и неговите два по-едри вида - редовото всекидневно и научно-философското говорене. Бидейки максимално различни едно от друго като идеални видове, в плана на реалното говорене те се преплитат. По-реалното научно-философско говорене е и редово в редица отношения, а и реалното редово говорене се държи и научно-философски. Това не отменя разликите помежду им и особено тази разлика, че в научно-философското говорене основните значения на думите и преди всичко на думите-понятия са осъзнати и дефинирани. Именно на тази основа научно-философското говорене развива понятието същност, като осъзнава и двоякостта, че същност означава средното общоважимо за нещата от един вид, но и техния идеален образец. Разбира се, това не пречи едно научно-философско говорене да не осъзнава тази двоякост и да прилича в това отношение на редово говорене. То продължава обаче да бъде научно-философско, ако спазва другата по-основна отлика от редовото говорене и не смесва думите и езиковите изрази с нещата, т.е. не практикува т.нар. опредметяване. Да, но, както твърдя в този текст, това е само една от проявите на редовото говорене, която при това не е нещо твърдо спазвано. Защото някои редови говорения имат и усет, че това опредметяване е по-скоро практически ред, който се коригира с друга постановка - че думите и езиковите изрази не представят точно и същността на нещата, и още по-малко самите тях. От тук и последствието, че за разлика от по-монотонното по-последователно устроено научно-философско говорене, редовото комбинира на практика две постановки и за същност, и за отношение на думи и неща и като променя словесните неща и разбирането за тях, не рядко изразява и променимостта на самите външни неща, които визира. Същевременно реалното научно-философско говорене не е изцяло различно от редовото. Особено поради това, че освен с уговорени понятия то си служи и с редови думи, които не определя. Такъв би бил и случаят в този текст, ако аз не бях представил значението на думата-понятие действие. Така че научно-философското говорене допуска и лошото на редовото говорене – това, че то опредметява основните значения на думите и ги слива с нещата, но то следва и доброто на неговата логика, която отчита пулсиращото съвпадане-несъвпадане между думите, термините, езиковите изрази, значенията и означаваните от тях неща. Това пулсиращо съвпадане-несъвпадане е според мен основната проява на редовото говорене. Именно тя наложи развития и преди, а и застъпвания и сега възглед за това междинно научно-редово говорене, което по-рано нарекох “диатрибно”, а в този текст наричам “праксисно”. Основното, което твърдя за него, е, че то не се различава по принцип от редовото говорене, защото осъзнава позитива на неговата динамична логика и търси начини да я ползва. Разбира се, това т.нар. праксисно говорене, уважаващо не друго, а действието в човешкото означаване, е трудно осъществимо като пълен последователен акт. За това пречи не малко и фактът, че реалните говорения смесват повече видове говорене. Но много повече пречи дълготрайният навик, това, че в човешката среда ефектът на тази особена средна реч от много време се постига практически по друг начин - с разнобой между поне две допълващи се речи и изобщо с комбиниране на някакви две, които се противопоставят и допълват: философия-наука и всекидневна реч, устно и написано, литература-поезия и неслово-музика, изобразено, което не се движи, и движещо се, мислене и говорене, светско и несветско. Това изброяване може да се изпълни и по-коректно. Но, така или иначе, в руслото на досегашната традиция човешките същества продължават да оперират с едни или други поне две различни, и то така, че на практика никое от тях не придобива предимство независимо от вярата, че това е възможно, а и независимо от нуждата те да се свържат в едно. Което на свой ред подтиква тази стара практическа постановка за разбиране да се постави под въпрос и да се направи опит да се открие и осъществи можещото да го замести едно. След дълго неповдигане на въпроса и поддържане на идеала на развиващото се, но и зорко пазено непротиворечиво научно-философско мислене, в началото на 20-и век се случва първото приближаване към това едно в усложненото разбиране за мислене във феноменологията. После то продължава в кратката епоха на херменевтиката с ценене на разбирането и преминава в постепенно изстъпващите проблематики на езиковостта и говоренето. Още по-късно във време, което продължава, тези две проблематики се опитват да достигнат и до по-реалното, което заслужава да се изследва – преплитащите се говорене, мислене, разбиране, вярване и правене. Тогава аз защо се заемам с говоренето, а не с това преплитане? Защото то не е пряко достъпно за никоя от съществуващите речи. По-достъпно е, но само косвено, за поезията, литературата и музиката. Пожелателно и с един вид теоретическа идеализация аз се опитвам да го направя достъпно и за т.нар. праксисно говорене. Но не е сигурно дали това ще бъде успешно. От тук необходимостта и от този опит – това т.нар. преплитане да се потърси там, където то е сигурно налице, в реалното човешко говорене. Кое го прави възможно? Основно това, че за разлика от мисленето, разбирането, вярването, а и правенето, говоренето не се е оценностило толкова силно и не е претърпяло прекалената отделеност, която се е случила на тях и която несъмнено пречи това смесване да се наблюдава в техните проявления. Реалното говорене като че ли е в по-висока степен е в състояние да покаже и това смесване, а чрез него косвено и трудно наблюдаемата комплексна човешка дейностност, проявена по-наблюдаемо не другаде, а именно в човешкото говорене. За различните видове говорене С “говорене” означавам не друго, а устното слово. Но защо говоря за говорене, а не за устно слово? Защото в “говорене” е изразена външната ситуация на неговото протичане, докато в “устно слово” тя не е изразена. Това различаване между външна и вътрешна словесна ситуация е необходимо. То позволява да се разбере важното за получаващия се смисъл в хода на едно реално говорене асиметрично отношение между неговата външна ситуация и словесното му протичане, които ту съвпадат, ту не съвпадат едно с друго. И на български, и на езиците, които познавам, а може би и на повечето езици, се прави разлика между казване, говорене и разговаряне. Тези три вида говорене не са различени случайно. Говоренето и разговарянето са по-дълготрайни актове на устно слово, а казването е по-краткотрайно. То е такова и самостоятелно, но и като съставка на говоренията и разговарянията. Което позволява те двете да могат да се определят и като низове от отделни казвания-твърдения, които се свързват в общото по-комплексно твърдение на това говорене и разговаряне. Възможно е и друго разделяне на говоренето на видове - по сюжета на онова, за което се говори. Първият вид от този тип е краткото казване, с което някой подтиква някого да направи или да каже нещо. Вторият е говоренето, в което се обсъжда или построява предмет. Третият е съобщаващото говорене, в което се коментира нещо случило се или можещо да се случи. Този трети вид може да се свърже с втория, защото и той е като че ли говорене по предмет. Но има разлика между предметността на предметите и на случванията. Предметите са нещо пространствено и в случаите, когато не са посочими, докато случванията са нещо времево проявено. Това различаване не е без значение, тъй като и устните говорения, и писаните текстове освен че визират някакъв предмет, правят това на фона на скица-модел за свят-реалност. Но и второто съществено, което налага различаването между предмет и събитие - в идеята за предмет се смесват външните посочими и непосочими предмети. Тяхното допълнително смесване със събитията прави прекалено метафорична и трудно използваема идеята за предмет. Двата дележа на видове, които представих, са класификации-парадигми, които не съществуват особено реално. Те са проявени по-реално, когато се преплитат в реалните говорения. Именно от тях ние ги извличаме и представяме в по-чист вид. Реалните говорения обаче в една или друга доза са смесици от подтикване някой да направи нещо, съобщаване-коментиране на случило се, обсъждане на предмет и тема, но и обсъждане на говорещите или на отсъстващите от това говорене. Добавя се и възможността да се визира и обсъжда и самата среда, в която се случва това говорене, както и по-широкото на свързания с нея свят-реалност. Затова е и толкова сложна работа да се представи по-точно протичането на едно реално говорене. Ще представя и трети възможен дележ на видове. Казвам “възможен”, защото са възможни още деления на основата на други белези. Не пропускам обаче този дележ, тъй като той е по признак, който позволява да се изкаже може би най-съществената проява на човешкото говорене в гледната точка на този текст. Човешкото говорене се дели на следните два вида. Първият е краткото говорене-казване, което не очертава вторично място-време, а вторият е по-дългото говорене, което очертава такова място-време, като го наслагва върху първичното, в което се осъществява. Признакът, който отделя тези два вида, е неразвиването или развиването на свое място-време. При първия вид това място-време е едно и също за външната и вътрешната ситуация на говорене, докато при втория вид то се дели на две подобно-различни места-времена. В ред говорения се наблюдава засилен интерес към времето, докато в други говорения интересът е насочен повече към мястото и пространството. Но, така или иначе, във всяка човешко действие, и в редовото говорене грижата е да се означават и построяват и места, и времена. При първия от тези два вида на краткото казване, чийто признак е, че то не е откъснато от средата-време, в която се осъществява, наблюдаваме особен начален вид на говорене, което сякаш все още не е говорене. Така разбираме, че на практика говорене може да означава и ситуация, в която определящата функция може още да не е налице. Тази функция е според мен развиването на своя особена ситуация на вторична среда-време, наслагвана върху първичната външна ситуация на това говорене. Ето два примера - слушането на лекция в аудитория и четенето на книга независимо къде. Те са човешки ситуации, защото започват, протичат и приключват, но и се делят на външно по-несловесно и вътрешно по-словесно. Външното е първичният акт на ставащото в аудиторията слушане или на ставащото където и да е четене, а вътрешното е вторичният смислов акт, който се осъществява в протичащото слово на лекцията и четения текст. Този вторичен по-словесен акт се наслагва върху външно ставащото и комплицира неговия смисъл. Двете се свързват от общото протичащо време, което обаче, понеже е човешко, освен, че е едно, се дели и на тези две протичания, които влизат помежду си и в това комплексно пулсиращо отношение на свързване и отделяне. Това съществено в човешкото говорене и голямата особеност на човешкото съществуване Твърдението, че по-дългите устни говорения развиват своя вторична среда-време, която наслагват върху първичната, в която се осъществяват, насочва вниманието към следната важна особеност на човешкото съществуване - че човекът, и като отделно същество, и групово, поради словото и своята памет винаги и във всичко поражда по-конкретна среда-време, чрез която се полага в по-голям свят-време. Това става и при животните, и при тези, които живеят по-социално, но и при онези, чиято памет-опит ги кара да развиват по-особен свят-време, чрез който се полагат в друг външен по-широк. Вероятната разлика между животните и хората е първо че ние разполагаме и с идея за цял свят-време. Разбира се, тази идея не съвпада с реалния цялостен свят и като всичко друго човешко пулсира между по-обхватно и по-свито. Особеното в това пулсиране е, че в него с наслагване участва и самата човешка идея за цялостен свят-време, която също пулсира между по-пълно и по-празно. В това е и втората разлика между човека и животното – че при човека пълненето на този свят-време се осигурява от човешката символна материална и идеална среда, която предлага цял ред от ресурси, между които и много видове устни текстове. Естествено в човешката среда е налице тенденция да се следва един или друг основен като че ли най-добър ресурс. По-често обаче тези ресурси са повече и се комбинират и редуват. Което обяснява също и споменатото редуване-комбиниране-наслагване на значения в по принцип многозначното човешко слово. Така или иначе, то също трябва да се добави към другото, което отличава човешкото от животинското. Тази три разлики обаче не отменят дълбинната прилика на коментирания подобен основен и за животните, и за хората акт на полагане в света – това, че и едните, и другите живеят в поне двоен свят, че са и в това място-време, но са и в място-времето на някакъв по-голям свят. Затова и човешкото говорене освен другото, което прави, представлява и оправяне с някакво външно пространство-време, което се възприема и представя, но което и се замества със скица-дубликат на вторично словесно пространство-време, при това зададено не твърдо и за винаги, а пулсиращо между моменти на несъвпадане с вероятното външно и нестабилни моменти на такова съвпадане. Това повдига не маловажните въпроси защо тази сложнотия на земното биологично съществуване се повтаря в човешкото говорене и дали тази биологична работа-действие по едновременно свързващо се и различаващо се полагане на подвижен организъм в среда-време, което допуска той да има свой по-особен живот, но и го отваря към друг по-едър, не е нещо по-малко и по-ниско от словесното изразяване и разбиране на тази работа-действие. Или напротив то я повтаря, като в по-добрия случай я надхвърля, а в по-лошия я опростява, и то така, че нейната сложност остава неизразена и неразбрана? На този комплексен въпрос ще се опитам да отговоря във второто заключение на текста. За динамичната логиката на говоренето и т.нар. праксисно говорене Повечето понятия, които обсъждам в този текст, са отворени едно към друго, понеже означават отворено съществуващи неща. Те са отворени двойно - и всяко едно от тях към друго, но и всяко към своите видове. Оттук и правилото, че видовете на тези отворени неща съществуват по-реално от самите неща и че тези техни видове са в асиметрично отношение със съответните неща. Което между другото означава и това, че те са видове не само на едно, но и на друго отворено нещо. Именно въз основа на това правило реалното говорене е и мислене и редица видове реално говорене са и видове мислене. Което налага повторното коментиране на изтъкнатия основен парадокс на човешкото говорене - че с едни и същи думи-понятия то означава и случая, в който ги разбира сами по себе си теоретически-класификационно, но и случая, когато визира техни реализации, в които това теоретически-класификационно е нарушено. Добавя се и другото, съпътстващо този парадокс - че и в двата случая едното влияе на другото и че нито в първия случай понятието, което се обсъжда, остава несмесено с реални неща, нито във втория случай, когато се обсъжда сложното на така наречената реализация, тя не остава незасегната от чистото понятие. Което обяснява защо в реалното човешко говорене постоянно се смесват едни или други реални неща с едни или други понятия за тях. Именно за един вид практическо справяне с това в реалното говорене се поражда т.нар. динамическа логика с нейните две допълващи се постановки и именно това се опитва да осъзнае т.нар. праксисно говорене. Изказано с формула, праксисно е говоренето, в което се прави разлика между едно понятие, неговото значение и външните неща, към които те се отнасят, но се осъзнава и обратното - че от време на време понятието, значението и нещото се свързват и не се различават. Същото може да се изкаже и по този начин. Да се разбира праксисно означава да се разбират неща, отворени към други неща, на които отговарят отворени понятия, наричани и с повече думи, а и да се разбира, че в определени случаи тези така да се каже недостатъчно идентични неща стават напълно идентични, при което и съответстващите им понятията-значения-думи стават неразлични техни опредметени корелати. Към което се добавя и следното. Че като осъзнава, че самите външни неща-предмети се свързват постоянно и навън в по-едри предмети и че такъв най-едър предмет сочи и идеята за общ свят-реалност, праксисното разбиране-говорене ползва съзнателно редове от частични синоними за назоваването на тези външни предмети и повече дефиниции за тяхното определяне. Така праксисното разбиране като че ли става осъзнава в някаква степен и ставащото в неговия ход правене на несъществуващи предмети и несъществуващ свят-реалност, а и функцията на това постоянно смесване със съществуващото - че по този начин се сочи и представя и някакво съществуващо външно, но че то се свежда и до схема с оглед на бъдещо разбиране, което ще си послужи с нея. За външните неща и техните словесни корелати В едно реално говорене става дума за различни външни неща. Те обикновено са повече, въпреки че има и такива говорения, които са за едно нещо. Един вид нещо е и това, че едно говорене може да е по определена тема. Редовите говорения обикновено смесват външните неща и техните словесни корелати. Но, както вече казах, те и ги различават. Така че външните неща, за които става дума, са едно, друго са техните словесни корелати, които съвпадат или не съвпадат с тях, и трето получаващият се от свързването им общ предмет-тема. Добавя се и това, че една част от тези словесни корелати нямат външно съответствие, а или го проектират, или го представят като действително съществуващо. Както току-що казах, външните неща, към които се реферира в едно говорене, независимо дали и как съществуват, и техните словесни корелати, от една страна, съвпадат или се настоява, че съвпадат, но, от друга страна, не съвпадат. Това се означава понякога и едновременно, но в повечето случаи то се представя едно след друго в редуващите се фази на говоренето. Което става ресурс за допълнителен смисъл. Но и друго – и във външния свят, към който се реферира, и в речта на едно говорене има не само отделни неща, а се очертава и тяхната среда-фон, която също става своеобразно нещо, особено когато тя се назовава. Ние наричаме тази среда-фон ту свят, ту реалност, като объркваме тези названия с идеята за цял свят-реалност. Тази среда-фон е нещо подвижно и променящо своя обхват - и вън от нас, но и вътре в нашите говорения. Тя обаче е нужна, тъй като човешкото възприятие за едно нещо става почти винаги на фона на цялото на свят-реалност, особено когато това възприемане трае по-дълго. Така или иначе, във визирането на едно нещо се намесва и неговата свързаност с други неща, която прераства и в това непосочимо макронещо свят-реалност, което се развива и вътре в човешкото слово и ту съвпада, ту не съвпада с предполагания външен свят-реалност. Така това външно отношение между отделно и свързано с друго по различни начини се пренася и в онова вътрешно в човешкото слово, което някога Платон и Аристотел са нарекли подражание (mimesis), а по-късно други мислители са нарекли отразяване (reflexio). Към това подражаване-отразяване се добавя в по-близката съвременност и т.нар. правене, което съвсем очевидно е налице и в нашите като че ли несловесни възприятия и още по-ясно в нашето говорене. Ние виждаме съществуващи външни неща, които можем и да посочим, виждаме и различни техни свързвания, които по-често не могат да се посочват, но благодарение на думите могат да се назовават. Голямата част от тях са вече назовани. Други обаче не са и се назовават сега, трети се преназовават, четвърти се изработват и стават реални посочими предмети. Гледната точка на външните посочими и непосочими предмети е нещо неотменимо в човешкото говорене. Столът е посочимо, а любовта непосочимо нещо. Знаем, че любовта е чувство и състояние, т.е. че не е нещо посочимо, но думата за нея опредметява нейното основно значение. Това позволява да смятаме любовта за нещо, да ползваме значението й, а в определени случаи и да го уточняваме, като спорим по него. Това е породило и други символи, също и божии персонажи с човешки образ. Практически дележът на посочими и непосочими предмети изглежда безспорен. Но не е така и поради външни, и поради вътрешни причини. Външната причина е, че в света отделното е условно, а не реално отделно. Това се отнася и за камъка, опрян неотделимо в друг камък, но още повече за дървото. Наричаме го с тази дума и мислим за него като за отделно нещо, но то, първо, плавно преминава чрез корените си в земята, от която черпи влага и, второ, се свързва с другите дървета в гората и въздуха, от който черпи кислород. Добавя се и реалната разлика между живото и изтръгнатото с корените си дърво, която естествено налага употребата и на други думи, а и на фрази и текстове, съставени от повече думи. Бихме искали да говорим с отделни думи с ясни значения и точни референти. Израз на същото искане са и кратките ясни и верни казвания. Да, но те се налагат само практически и въпреки че са ефективни, почти винаги нарушават една или друга по-сложна референтност. Този стремеж към яснота се поддържа и от самата човешка предметна среда, в която предметите са по-категорично отделени един от друг и могат да се посочват. Същевременно не е точно така. Наричаме масите с това име и поради формата им, и поради функцията, която имат. Тази функция се пази от практическото правило, че на масите не се сяда. Да, но когато са по-ниски, върху тях може и да се сяда. А и някой може да създаде маса, върху която основно да се сяда, което да постави под въпрос и функцията, и името на масата. Практиката включва човешкото разбиране, затова и по-точното практическо разделяне между нещата и думите в определени случаи е невярно. Понеже е словесно, човешкото същество възприема и мисли чрез думи. Когато тези думи реферират към нещо посочимо, те означават и него, но и всяко друго като него и по този начин означават и целия клас от такива предмети. Думата маса означава и тази маса, и всяка друга, а и целият такъв клас. Да, но класовете са два – един идеален в съзнанието ни, в който няма разлика между неговите членове, и друг външен реално създаден в човешката среда, в който напротив има разлика между неговите членове често дотам, че за назоваването на някои от тях се използват и други думи, за да се каже по-точно какво са. Работата на човешкото разбиране се усложнява не толкова от посочимите, колкото от т.нар. непосочими предмети. От една страна, и към тях се отнасяме по навика, създаден ни от посочимите предмети и вървящата заедно с този навик неосъзнавана идея, че светът е набор от отделни неща и по-малко видимо от реално съществуващи класове. Какво прави този навик с непосочимите неща? Превръща видовете им в един вид членове на класа, представян от думата за непосочимото на основата на това, че поради думата и нейното ясно основно значение няма съмнение, че нещото, което тя означава, съществува. Това основно значение затова и се опредметява. Вярно е, че в съзнанието на отделните говорещи представата, която отговаря на това непосочимо нещо, е различна. Най-често това е представителен пример, а тези примери са различни, което довежда и до спорове по въпроса. Но, така или иначе, редовото говорене не върви по пътя на гениалната усложнена логика на Аристотел, на феноменогията от началото на 20-и век или на знаковото мислене от Сосюров и Пърсов вид. Редовото говорене постъпва по друг начин. Има ли дума, то опредметява нейното основно значение, превръща го в предмет и без да осъзнава, трупа едно след друго повече определения за него, които ту съгласува, ту не съгласува, но в края на краищата се опира на следните две внушения - че думите съвпадат с нещата, които означават, но и не съвпадат с тях. В този смисъл, макар и suma sumarum да е неточно, редовото говорене е по-точно сега и тук и става още по-точно, поставено в отношение с други говорения, а и неговорения. Към което се добавя още нещо – че тази неточност е и един вид правене. Човекът казва, че нещо е такова, но казва и че то трябва да стане такова. Говоренето е и един вид проектиране. Оттук и реалната сериозна игра в него по обмяната между споменатите две проявления на същността – едната на средното общоважимо и другата на идеалното положение, което е редно да се постигне. Гледната точка на външните посочими неща владее редовото говорене и го дърпа към опредметяване на значенията на думите. Така или иначе, думите сочат, но и правят. Как впрочем? По споменатия начин, че човекът стъкмява нови неща и класове от такива неща в своята предметна среда, но и словесно насилва разните видове непосочимости да се събират в по-общото на думи със значения магми, от които бавно изкристализират едни или други основни значения, налагани от практиката на по-честата им употреба. Вярва се, че реалното е вън от нас, но то е и вътре в речта ни. Ние постоянно стъпваме в следата на едно особено като че ли словесно реално, което неуморно гони да достигне винаги бягащото пред него като че ли несловесн по-реално, което обаче постоянно остава недостигнато. Затова и въпреки че употребявам в този текст говорната дума “нещо” като синоним на като че ли по-точното “предмет”, неслучайно не добавям към тези два синонима още по-точното“обект”. Не го правя поради неподходящото етимологично значение на латинската дума обект. За разлика от обект и нещо, и предмет добре назовават и външното посочимо или непосочимо, но и вътрешните словесни предмети-неща, за които става дума в едно слово. Тази връзка е нужна в гледната точка на този текст. Защото ставащото вътрешно в нашето съзнание и слово става и външно в човешката среда. Нашето вътрешно е в не малка степен и проект за правене. В редица случаи тези проекти се осъществяват и навън в направата на нови човешки предмети, несъществували по-рано. По идеята за т.нар. “динамичен предмет” В този текст настоявам, че външните предмети-неща, които се визират в едно говорене, могат и трябва да се различават от техните говорни корелати. Смятам, че има и външни предмети-неща, които са подвижни и в този смисъл са реално динамични, но че истинският динамичен предмет-нещо е вътрешният словесен корелат на един или друг външен предмет-нещо независимо дали той е реално динамичен. Този вътрешен предмет-нещо става динамичен поради словото. Затова дори когато означава външен подвижен предмет, този вътрешен динамичен предмет е динамичен по различен начин от външния. Именно за да изразя по-точно тази словесна подвижност, заех от семиотиката на Пърс идеята “динамичен”, която визира подвижния предмет в семиозиса. Но си позволих две промени. Отнесох тази идея до предмета-нещо в говоренето, а не в мисленето и замених в Пърсовия термин “динамичен обект” обект с предмет. Така създадох и известно двусмислие, след като, както току-що казах, някои от външните предмети, които се визират в едно говорене, са също подвижни и променящи се. Но, така или иначе, идеята за предмет се оказа необходима, защото, както е редно да се прави разлика между външните предмети и техните словесни корелати, така и не бива да се допуска пълното им различаване. Много недействителни предмети само проектирани в словото се появяват в човешката среда и стават действителни. Тази идея не е налице в прагматическата семиотика на Пърс и именно необходимостта тя да се подчертае беше дълбинното основание да заменя в заетия от неговата теория термин “динамичен обект” обект с предмет. Според Пърс динамичният обект е една от трите фази, през които преминава знакът в своя семиозис. Семиозисът е непрекъснатото мислене, самият мисловен процес. При Пърс мисленето е в големия свят и човекът мисли, защото го постига, докато според мен мисленето е нещо свързано с биологическото съществуване на човека, без да го отваря към големия свят, както смята Пърс. Затова и правя разлика между мисленето в по-тесен и по-широк смисъл на думата, като въвеждам и идеята за особеното мислене-разбиране-вярване-правене в говоренето. За голямото минало от Декарт до Пърс няма разлика между едното и другото. Така или иначе, мисленето е само идеалното мислене по законите на една или друга логика. Големият парадокс е, че търсенето и намирането по научно-философски път на такова логика е в основата си същото оценностяване на идеите за мислене, което прави и всекидневното човешко съзнание. Това оценностяване вдъхновява Декартовата максима „Мисля значи съществувам“, но също и по-сложната идея за семиозиса на Пърс. Понеже човешките неща са асиметрични, това обяснява парадоксa, че не друг, а Пърс е първият съвременен мислител, показал косвено, че не логическото мислене и не семиозисът са особеното характерно за реалното мислене, което аз наричам говорене, а неговото спиране в едни или други истини. При Пърс това спиране става по правило в края на семиозиса посредством т.нар. финален интерпретант. Докато според мен то се поражда постоянно в реалното говорене, и то не само при завършването и започването му, но и в хода на неговото протичане. За дветe поддействия в човешкото говорене Тези поддействия са много повече особено ако говоренето се разбира по-широко като структура от външна по-несловесна и вътрешна по-словесна страна в отношение на обмяна и допълване. Но ако погледът се насочи предимно към вътрешнaта страна на говоренето, по-отделимите поддействия в него са две. Едното е репрезентирането и презентирането на нещо или на свързани неща, а другото е рефлектирането, което замества нещото със значение и свързаните неща с мрежа от значения. Второто на свързаните неща в репрезенирането и на мрежата от значения в рефлектирането в редица говорения прераства в означавана по този начин среда и в по-широкото означаване на свят-реалност. Което се налага и от функцията на човешкото говорене, от това, че между другите възможни поддействия в него, то е и един вид оправяне с някаква среда-свят-реалност, което включва и нейното доправяне, а и правене наново. Т.нар. репрезентиране и презентиране се подкрепят исторически от авторитетната, тръгваща от Платон и Аристотел, дълга традиция на разбирането за мимезис. Но има и функционално основание тези две думи да са добри термини. То е, че тяхната обща латинска основа представя съответно ставащото в човешкото говорене рефериране към външни съществуващи и несъществуващи неща. Разбира се, има разлика в степента на утвърденост на двата термина репрезентиране и презентиране. Презентиране е по-нова употреба. Така, с отпадане на представката “re“ може да се нарича представянето на несъществуващи неща в човешкото говорене. Независимо обаче, че те не съществуват или съществуват не като такива, каквито се представят, към тях в човешкото говорене като към съществуващи. Което показва, че буквалното сочене на нещо във външната среда на едно говорене прехожда естествено във вътрешно словесно репрезентиране-презентиране на това нещо. Външното буквално посочване се преобразува най-напред в отделна дума. Особено ако тя е съществително, може да се разшири с прилагателно, след това те двете могат да нараснат в по-дълга фраза, а тя свой ред може да прерасне в по-кратко или в по-разгърнато описание. Словесното репрезентиране-презентиране никога не е само. Между другите поддействия, с които то се преплита в едно реално говорене, е и комуникирането между участващите в него субекти. Това може да е обикновена обмяна на послания, но може да визира и промяната на участниците в това говорене и тяхното свързване със средата, в която се говори, а и промените, които стават с тази среда в акта на това говорене. В реалното говорене се репрезентират и презентират и среди, т.е. и свят, но се представят и протичания-ставания, т.е. и реалности. Един род описания представляват именно такива следвания в естествено време. Те не би трябвало да се смесват с фабулите с вероятни, но измислени събития, в които се поражда смисъл и от друго - от отношенията между тези събития. Разбира се, това не означава, че има твърда смислова бариера между описанията на следващи в естествено време случвания, в чиито ред не се поражда такъв допълнителен смисъл, и фабулите, в които той се поражда. Т.нар. рефлектиране не е безспорно утвърден термин, тъй като в неговата етимологична идея се смесват значенията на латинските “reflexio” и “reflexus”. Рефлектиране означава в този текст усилено аналитично разбиране на нещо, което в следствие на това губи своето обичайно значение. В резултат и съответстващото на това значение нещо става в една или друга степен друго. Рефлектирането е своеобразен мисловен паралел на репрезентирането и в двата плана – и на нещото, и на повечето неща, защото то свежда нещото до значение и нещата до повече значения. Като оперира с мрежа от съответстващи им значения, като я променя и подлага на преозначаване, рефлектирането стимулира репрезентирането да преминава към презентиране. Проява на т.нар. мислене в по тесен смисъл на думата в човешкото говорене, рефлектирането е и частична противоположност на репрезентирането, защото за разлика от него то е насочено не към неща, а към значения. И наистина, ако, от една страна, в реалното говорене нещо се представя като съществуващо или нужно да съществува, т.е. ако се представя като нещо първично, от друга страна, още с употребата на думата, с която се назовава, то става вече нещо вторично. Същото може да се каже и така – че репрезентирането в човешкото говорене е боравенето с нещата и реферирането към външния свят-реалност, а рефлектирането е занимаването със значенията на тези неща, на подготвянето на едно или друго необичайно тяхно разбиране, което прави и това – насочва репрезентирането към все още несъществуващото, т.е. към работата на презентирането. Тези две поддействия обикновено се редуват в реалното човешко говорене. По-честият случай обаче е, че те се смесват и наслагват, като се редуват моменти на различни комбинации от двете. Това комбиниране е възможно, защото те си приличат по това, че прицелът и при едното, и при другото е справянето с външната реалност или, казано по-точно, със ставащия двойствен говорен корелат при неговото отнасяне към външното, за което се говори. Двойствеността при репрезентирането се поражда, защото едно представяно може да се представя и отделно, но и свързано с друго, от което то става и друго. На свой ред при рефлектирането двойствеността се поражда, защото за означаването на този предмет е нужно да се направят две съждения за съществуване - едното за него като за отделно съществуващ, а другото за него като за свързан с друг предмет и прерастващ в нов предмет. Естествено и при рефлективното, и при репрезентирането не е без значение дали нещата, за които става дума, се разбират и представят статично или динамично в ходове на промяна. Вторият случай усложнява двете поддействия, а и самото говорене, разбира се, при условие, че те са равностойно застъпени в него. Защото определени говорения са по-цялостно репрезентиращи, докато други са по-цялостно рефлективни. Което не отменя правилото, че във всяко от тях е налице и другото в по-ниска доза. Добавя се и третото особено, характерно за поддействието на рефлектирането – това, че отвреме-навреме то спира в едно или друго по-константно положение истина. Спира рефлектирането, без да прекъсва самото говорене, което продължава вариативно в синонимни твърдения по тази истина или в изброяване на примери, които я потвърждават. За спирането до определена истина Гледано формално, това т.нар. спиране също може да се смята за по-самостоятелно поддействие на говоренето. Но то е по-скоро отказ от по-нататъшно уточняване какъв е предметът, за който се говори, или каква е средата-време, в която е този предмет. Спирането до определена истина е един вид пазене на значение. Както вече казах, първият съвременен мислител, който коментира това, е Чарлс Пърс. В системата на непрекъснатия семиозис според него, след ред други интерпретанти, които участват във вътрешното движение в знака, с намесата на т.нар. финален интерпретант, това движение спира окончателно. Понеже Пърс поставя равенство между самото мислене и редуването на знаци-репрезентамени с вътрешна трифазова процедура, които преминават през основа, интерпретант и динамичен обект, това спиране според него е и своеобразен край на акта на самото мислене. Аз правя разлика между мислене в по-тесен и в по-широк смисъл на думата. Според мен второто е реалното мислене, което и спира по-често отколкото това става по модела на Пърс. Именно такова е то в редовото говорене - постоянно спирано от паузи на постигана истина. Както вече казах, спира рефлектирането, но не и говоренето. Затова и както има реални говорения, които не казват нищо и са по същество мълчания, така има и реални мисления, в които няма мислене в тесния смисъл на думата, т.е. липсва това, което Чарлс Пърс нарича семиозис. Но, така или иначе, в него продължава да е налице динамичната логика на реалното редово говорене, това, че понеже думите не представят добре реалните неща, казаното веднъж се казва наново и наново по други начини. Като един вид последствие от това човешкото същество разполага и си служи със следния разделителен усет - че някои имат този талант да назовават отведнъж самото реално по съответен и на него, и на ситуацията на казване начин, но че повечето от нас не могат, поради което и назовали нещо по един начин, го назовават и по втори, и по трети. В това продължаващо казване, като се казва и по други начини, казаното се усилва. Но се усилва и самото говорене, веднъж като става по-дълго с повтаряне по различен начин на същото, но и втори път с вплитане в говоренето на другите основни човешки действия, които изброих - мисленето, разбирането, вярването и правенето. Но защо да не се добави и пеенето? Не би ли било редно, след като говоренето става с глас, а гласът, дори и когато е монотонен, припява, което означава и това, че така се добавя смисъл? Ако по начало ме интересува по-дълбинно не друго, а произвеждането на смисъл в човешкото говорене, това произвеждане на смисъл с глас не се ли пренася и в словесния текст на толкова песни, в които и се говори забавено с един вид повторения. Те стигат и до абсурда на кратките набиващи се в ушите твърдения-истини на монотонните изреждания в рапа? Имах преди години много близък приятел, който говореше великолепно точно по този начин. А и нашите обичайни всекидневни казвания на нещо, не са ли и те по подобен начин устроени с повтаряне на една и съща дума и фраза, оцветявана с различен смисъл? И изобщо “вкусното” говорене на младежите и неуките маргинали, заразено не само с гласови, но и с “телесни” припеви, и то дали също не е говорене? Аз не правя обаче тази добавка, нито изброявам повечето възможни действия в реалното човешко говорене умишлено. Тъй като колкото по-реално то е свързано и с тялото на говорещия, но и с конкретната среда-време, в която се случва, толкова по-голям е техният брой. В този праксисен, т.е. зачитащ действието рефлективен текст в името на по-общото, което наблюдавам, аз спирам до тези две ограничения – първото, че човешкото говорене се преплита с още четири основни действия - мислене, разбиране, вярване и правене, и второто, че в него се свързват не повече, а основно две поддействия: репрезентирането-презентиране и рефлектирането. Второто ясно сочи и това значение, до което спирам в този текст по темата за говоренето като действие – до т.нар. “оправяне на отношенията с някаква среда-свят-реалност”. Умисълът е, че въпреки ред други действия-правения, несъмнено налице в реалните човешки говорения, в тези говорения се осъществява едно като че ли най-съществено действие-правене, което изглежда неотменно във всички случаи на човешко осмисляне на нещо посредством говорене - това оправяне на отношенията с някаква среда-свят-реалност. Първо заключение - по темата за двете поддействия в човешкото говорене Поне за сега прозвучава истинно, че първото от коментираните по-горе две поддействия, т.нар. репрезентиране-презентиране, е един вид пауза в говоренето-рефлектиране, или, казано по друг начин, че репрезентирането-презентиране е спиране на онова, което е по-собствено текстовото в текста на едно говорене. Това по-текстово е сякаш твърдение, че няма и не може да има абсолютно текстов текст и че всеки текст развива паузи за представяне на едно или друго външно реално. Защото по-истински съществува като че ли то, докато рефлектирането, значи и самият текст в по-тесен смисъл на думата не съществуват толкова истинно. Дали това разсъждение не поставя под въпрос равенството на двете поддействия в човешкото говорене, които според казаното в по-предишния раздел се комбинират в него? Донякъде го поставя под въпрос, но донякъде не го поставя. Защото реалното човешко говорене е отворен подвижен предмет и означаващо този предмет отворено понятие. Реалното човешко говорене е и своеобразно казване само отвреме-навреме срещу лицето на една по-важна от него среда-свят-реалност, която то постоянно ту включва, ту изключва. Същевременно съставящите го две поддейстсвия на репрезентиране-презентиране и на рефлектирането са и негови равностойни елементи, които се допълват, като всеки от тях прави и нещо, което другото не може. Посочимото е винаги предметно изразено и може да се представя. Има обаче и безброй непосочимости, за които съществуват косвени начини на представяне. Те също би трябвало да се смятат за репрезентиране. Но няма сигурност в отделянето на тяхното като че ли реално от съвсем нереалното на онова, което изобщо не съществува и което именно поради това не се репрезентира, а се презентира. Друг е режимът на справянето с непосочимото при рефлектирането. Залепено за думата и фразата, които го означават, то става предмет на обикновено твърдение, че казаното съвпада със своето значение. Което е и проста репрезентация поради опредметяването на това значение, от което следва и внушението, че думата-значение-нещо съществува реално. Разбира се, това е вярно в един смисъл, но в друг е невярно. Така е, защото не става дума само за казване. Казването е и недовършено действие, което може да завърши. То наистина завършва отвреме-навреме с реално произвеждане на посочими предмети. Толкова многото посочими предмети в човешката среда не са съществували по-рано. Някой някога ги е произвел, първо, словесно, а после и реално. Веднъж произведени, те са продължили да се възпроизвеждат и ето че сега съществуват и могат да се посочват. Второ заключение - за възможното праксисно разбиране на човешкото съществуване Тези посочими предмети съществуват свързано в това, което наричаме човешка материална среда. Тя преминава не без конфликти в свързаната с нея природна среда, като двете образуват единството на някакъв неясно дали и колко единен свят. Делими или неделими, тези две среди – човешката и природната, се свързват не само защото и двете са съставени от отделими по-неподвижни и по-подвижни предмети, но и защото тези предмети неудържимо прехождат един в друг, като посочимите преминават в непосочими, а непосочимите в несъществуващи. Не само в по-пряката човешка среда, но и в света, който човек усвоява и като че ли никога няма да усвои до край, границата между само мислимото непосочимо и предметно осъщественото посочимо, а и между мисленето, говоренето, разбирането, вярването и правенето е постоянно размита. Което позволява да се отговори на повдигнатия въпрос за отношението между биологичното и неговата дали по-духовна проява в човешкото говорене. Говоренето е не само външно основно човешко действие в отношение с други човешки действия. То е и вътрешно обзето от тези действия в неравния ход на тяхното постоянно наново различно комбиниране. В този смисъл реалното човешко говорене е една като че ли по-наблюдаема проява на самото човешко съществуване, което също може да се разбира като неравен ход от следващи едно след друго действия или, казано по-точно, от едни или други техни наслагвания в трудни за назоваване дейностни съчетания. Въпросът е защо тези съчетания се менят и не спира нито това наново и наново съчетаване на повече действия, нито тяхното редуване по нови начини. Простият отговор е, че такъв е животът. Но има и по-сложен по-точен. Това не е друго, а модулно търсене, което е налице във всички форми на живот, търсене на по-добро в обмяна със среда и в обмяна между едно и друго отделно, при което те се свързват и в заедно, надстроявано и усилващо тяхната отделност. Да, но това модулно търсене постоянно се коригира с отпадане-смърт и на отделните, и на заедно съществуващите, което между другото става и с оглед на следващо по-добро в нещо, което наричаме развитие. Животът на нашата земя е като че ли и за това – за едно или друго по-добро, което може да се постигне. Особено защото има такова може би само привидно по-добро, което остава непостигнато – това отделното индивидно и групово да не отпадат и да не се случва онова, което наричаме умиране. Спрямо него е наистина без значение, че един индивид и една човешка група живеят повече от други. Но когато по-дълго живеещите се умножат значително, това по-дълго някак започва да клони и към съвсем дългото на неумирането. Задачата не е този факт да се радикализира лъжовно и да се схваща като път нанякъде, където може и да се стигне, а да се разбере, че има разлика между живота като факт, притиснат от настанило се върху него твърдо понятие, и реалното живеене, което се опитва да се надхвърли, значи и да не бъде просто живеене, а да стане и друго, което трябва и да се нарече по друг начин. Това е и жизненото по-съществено в т.нар. праксисно говорене, за чието култивиране пледирам в този текст. Трето заключение - за случващото се, когато се мълчи Ние сме привикнали с разликата между говоренето и мълчането и смятаме, че тези две човешки действия нямат друго общо помежду си освен че и двете са човешки състояния-действия. Така или иначе, говоренето не е мълчане и мълчането не е говорене. Аз въведох в този текст идеята, че трябва да се прави разлика между понятията-чисти значения и думите за тях, с които назоваваме едни или други реални човешки състояния-действия. Затова и казах, че иначе говоренето и мълчането се различават едно от друго, но че в реалното говорене има и мълчане, както и в реалното мълчане са налице и казване, и разбиране. Затова и твърдя, че бидейки и разбиране, реалното човешко мълчане улавя и произвежда смисъл.Това прави възможно да се забележи разликата между смисъла, произвеждан от говоренето, и смисъла, постиган в мълчание. Те често се различават и се допълват в по-цялото на общо съставено разбиране. Ние разбираме повече от онова, което можем да кажем. Както разбират и неговорещите животни. Що се отнася обаче до нас, които говорим, в определени случаи произведеният с мълчане смисъл противоречи на произведения с говорене, което ни безпокои. Но в други случаи постиганият с мълчане смисъл окръгля смисъла, постиган с говорене, усилва нашето разбиране и ни прави щастливи. Подпомогнат от емоционалния си опит и от думите и техните смисли, с които разполага, но и невъзпрепятстван от тях, замълчаващият получава шанс да възприеме по-знаещо определени прояви в своята среда-свят, да чуе разбиращо шумовете и човешката музика, но и тишината, да съзре природата, но и толкова многото съградено и изобразено от човека. Така че човешкото говорене не е само по себе си, а се допълва от по-лично белязаното мълчаливо проникване в реалното. Мълчането способства и за това - емоционалният опит на другите живи същества да влиза в обсега на нашето интимно. Този опит не просто влиза а и усилва нашето лично. Затова ценим толкова чувствата и емоциите и особено обичането и изпитването на любов, това отваряне на нашето тяло към тялото на другия и на нашата символна нагласа към подобно-различната нагласа на обичаното същество. Добре усещаме резултата. Усилват ни се сетивата, като че ли виждаме и възприемаме по-пълно, по-надалече, по-цветно и повече от обичайното. Разбира се, поради оценностяванията и опредметяванията, които се налагат и от самото говорене, но и от практическите нужди, иначе толкова ценената любов бързо упада и се свежда и до едно или друго нейно отделно проявление, а и до като че ли по-доброто на обичта, в която любовта прехожда. Говорейки за любовта като за екстаз на светово разширяване нямам предвид онова, за което говори Платон в диалога “Пир” - разширяването към пълно знаене, което се случва мигновено и в което сетивното и интелектуалното, личното и неличното се сливат. Имам предвид случващото се по-реално разширяване - ставащия сега и тук личен по-пълен момент на въздигащо удоволствие на досег с един като че ли виждан и изпитван свят. Този свят не просто се изпитва, изпитващият влиза в него и като че ли участва в ставането му. Това, разбира се, не е постоянно, но не е и отделен миг, а протичане, което пулсира между повече и по-малко. Въпреки различното си устрояване, всички имаме подобно усещане в моментите на изпитване на повече свят независимо от това как го постигаме – с любов, с наркотик или по-кротко със слушане на музика и други визуални, слухови и тактилни единения. Този виждан и изпитван свят е с различен ритъм на свиване и разширяване и различен пълнеж и обхват при различните хора. Но, така или иначе, той се постига по-добре в моментите на разбиращо мълчание. Вярно е, че се постига и с религиозна вяра, а и с помощта на общ символ, който се възприема, но и се налага на някакви всички. Този символ обаче е личностно модифициран по ненаблюдаеми и неподдаващи се на контрол начини. От което следва и същественото, на което обръщам внимание в това заключение. С тази възможност да се достига до такъв символ разполага не по-малко от религиозно вярващия и всеки невярващ. Затова и твърдя, че преди да стане религиозна, вярата е и способност на всяко човешко същество за едно или друго моментно разширяване на своята лична символна представа-идея за по-цялостен свят, с която то е непременно снабдено поради това, че е с памет и може да говори. Това е и истинното основание на идеята, че всички човешки същества са равни помежду си. Равни са, разбира се, само потенциално.
|
|
Коментари по темата |
|
Ще се радвам, ако влезете и в коментара на следващия текст с гледната точка на мисленето на Пърс, но повече ще се зарадвам, ако ни предложите цял заглавен текст по темата. Ще бъде полезно и за този форум, а и за другия, където в едно отминало време се опитвах да внуша на по-широката тогава аудитория идеите за подвижността, за които не в малка степен съм задължен на мислителната система на Пърс. Много пъти се опитвам да изкажа нейните белези. Успехът ми не е голям, също и пред вас. Но все едно. Моля ви да разберете поне следното.
Твърденията от типа “съвсем различно” и “качествено различно” са практически отделяния-спирания без особена стойност. Достатъчно е да се намеси по-общото понятие “знак”, за да отпадне преградата на различното. Същото се отнася и за “подвижно значение”. Достатъчна е самата дума “значение”, за да се спре това подвижно. Защото и подвижното значение, за да бъде значение, трябва да има и този белег – подвижността му да е спряла. Именно поради тази гонитба за улавяне и спиране на подвижноста Пърс неотстъпно прави нови класификации и създава нови термини. И щеше да продължава да го прави, ако беше още жив.
Именно от тук се разви и гледната точка в този заглавен текст, че мисленето е говорене, че получава от говоренето начало и край, т.е. ситуация на това мислене-говорене, а и че зависи в не малка степен от по-горе казанот - че подвижното във всичките му форми получава от думата, с която се назовава, и неподвижност, която трябва да се зачита. Защото думите са полепнали със значения, като означават и неща, които се движат, но те са винаги гарантирана неподвижност. Е, и те се движат при връзката си с други думи, но винаги следвани от други по-неподвижни словесни нива, наричани с други думи - изречение, фраза, текст и прочие.
Но, така или иначе, моля ви, напишете заглавен текст по темата за мислителната система на Пърс,
|
Тема № - 90 |
Коментар № - 7638 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-11-30 08:43:25 |
|
|
Професор Богданов, още веднъж ви благодаря за ценната дискусия, за възможността за обмен на идеи и мнения, както и за напътствията Ви, които оценявам и напълно приемам.
Текстът, който представих тук е част от дисертацията ми, нещо по което работих с цел да проясня за себе си Пърсовите концепции и да ги направя приложими към конкретните обекти на моето изследване – навика и ритуала. По тази причина приемам забележката Ви, че много от тях не са предадени „чисто” – по начина, по който Пърс ги е изказал.
На този етап не се осмелявам и не смятам за редно да коментирам пряко Вашите текстове, заради тяхната оригиналност и слабото познаване от моя страна на обекта на Вашето изследване. Затова и текстовете ми имаха много по-скромната задача да внесат известна яснота по отношение на приложените от Вас Пърсови идеи.
Безспорен е фактът, че семиотиката на Сосюр е постигнала добри резултати по отношение на приложимостта на семиотичните идеи, особено във времето, когато все още се е вярвало, че е възможно да се създаде една универсална наука, която да служи за решаването на непосредствени задачи. Затова и двоичната традиция е натрупала внушително количество трудове. В същото време, още от 60-те години на миналия век учените започнаха да придобиват по-ясна представа за дълбочината и мащабите на Пърсовите трудове, които и до днес са неиздадени в по-голямата си част. Двете традиции не се успоредяват, защото става дума за съвършено различни проекти със съвършено различни цели. Всички учени с нагласа за логическо мислене се насочват към тезите на Пърс, които са пригодени за отделяне на значения в движение, докато другата група с по-творческа нагласа, търсят истинността на представянията в лингвистична насока. Въпреки това условно разделение, никакво съперничество не може да се породи между двете големи групи, тъй като разликата в подходите е качествена, а в натрупванията – количествена. Моето предпочитание към концепциите на Пърс е плод на изкушаващата възможност да се избегнат статичните модели на значението, да се достигне до проверими и доказуеми в опита резултати. Намирам за свой пропуск недостатъчното акцентиране върху тези разлики в началото на нашия „разговор” тук, за което се извинявам. И въпреки множеството ползи за моята работа, произтичащи от настоящата дискусия, си давам сметка, че през последните седмици се превърнах в „окупатор” на Вашия форум, за което се извинявам на колегите ми, и може би е време да им върна „властта” обратно. Новият Ви текст, макар и доста по-отдалечен от моята тематика, все пак ми дава възможност да „изкупя вината си”, като представя накратко Пърсовите категории, които са достатъчно универсални, за да бъдат всеобщо приложими, ако Вие смятате, че такъв интерес има.
Още веднъж Ви благодаря за прекрасната възможност да обсъждаме различни теоретични въпроси и затова, че ми позволихте да представя тук част от работата си. Ползата е най-вече за мен, доколкото моят научен ръководител, проф. Младенов, смята, че още не съм навлязла дори в началото.
|
Тема № - 90 |
Коментар № - 7636 |
|
Рени Янкова - 2013-11-29 09:44:37 |
|
|
Рени, благодаря ви за това изложение. Наистина го смятам за коментар към заглавния текст поради получилото се послание, че моите два пасажа за Пърс в този заглавен текст са белязани от прибързано свеждане на много по-сложното до по-просто. Така иначе аз ще го променя, за да стане по-точно. Но ви моля и вие да осъзнаете онова, което правите. Представяте в тънкости мисленето на Пърс по двете теми за интерпретанта и обекта, но и контекстуално го разширявате. Сега сте добавили Пърсовата класификация от десет вида знаци. Ползата е голяма. Довършете това изложение и ни го предоставете да го публикуваме. Моля ви да бъдете в него още по-внимателна с понятията и да не казвате например веднъж “сигнификация”, а после означаване.
Но ви моля да съобразите и следното - че като свързвате във вероятен точен преразказ повече текстове на Пърс, това налага да отделите по-старателно неговоте твърдения от онова, което домисляте вие. Казала сте ясно какво Пърс не е казал, но добавяте, че то следва логически от неговите твърдения. Това, Рени, е домисляне по аргумента на непротиворечивостта. Динамичната мисъл на Пърс обаче постоянно се отървава от този аргумент веднъж позитивно с нови и нови класификации и термини (и двете правени с оглед на точността), но и негативно с трупане на синоними, което е срещу аргумента за непротиворечивостта.
Става дума за историческа драма на проект за по-сложна по-реалистическа логика, която да съвпада в по-висока степен със случващите се реални като че ли по-детайлни мисли. Именно с оглед на това мисленето се смесва и с възприятието, наречено чувство, а и с външната динамика на ставащото в света. Което не означава, че това логическо динамично сложно постига самото реално мислене, а и че то постига самото реално сложно. То може да е сложно, но неговата сложност да остава неразбрана, а и да се опростява. Към което именно се обръщам в заглавния текст за говоренето като действие. Да, но е такъв е и случаят с разбирането на работата на моя черен дроб. Аз знам, че тя е изключително сложна, но я възприемам просто и, разбира се, вредя на черния си дроб, а и на самия себе си.
Е, разбирате гениалната амбиция на Пърс да открие и формулира една по-сложна логика на мисленето-разбиране, което при това в традицията на Хегел и Шелинг да бъде и в самия свят. Осъзнайте, че тази сложна логика няма как да бъде прилагана и използвана освен частично с едно или друго опростяване. На тази опростеност се дължи и по-добрият успех на семиотиката, тръгнала от Сосюр. Въпреки че и тя е изпадала в терминилогически усложнявания, по-масивният й резултат беше не друго, а парарационалната идеология на постструктурализма.
Вие не случайно сте допуснала тази грешка да наречете публикувания заглавен текст негова трета част. Не, той е поправен вариант на един и същ текст. В него говоря по теми, които не интересуват Пърс. Представям идеологията на устното говорене, което според мен не е неутрален инструмент, както се смята, а е реално мислене. Ако аз бих влязъл в голямата тематика на Пърс, първото, което щях да направя, е да кажа, че човек и мисли, и пише не изобщо, а прави това тук и сега в тази ситуация с такъв и наличен, но и правен контекст. Това аз знам не в малка степен благодарение на Пърс, което не означава, че и той го знае.
Вие сега събирате знаменито един пръснат Пърс. Довършете това събиране, но не се заблуждавайте, че това е самият Пърс. Това е продължила след него насочена от Пърс работа, насочена така, че е трудно да се каже коя е тя. А би било и излишно. Защото тази голяма работа надхвърля лицата, които се занимават с нея. Вие четете и други такива доработки. Ако се стремите към точност, би трябвало да ги изложите, доколкото може, и то по-цялостно. По-доброто, което аз мога да направя в тази връзка, е да публикувам заглавно един следващ мой текст, издържан в същата идеология.
Той е посветен на писания текст и е озаглавен “Текстът като феномен на културата”. Преди две години го представих устно на конференция, после го записах и публикувах в сборник. Наскоро подтикнат от умуването около говоренето, а и от въпросите, които занимават Пърс и вас, развих този текст в нова версия, която и ще публикувам. Но, така или иначе, Рени, моля ви, не се отказвайте от това представяне на Пърс, в което толкова напреднахте.
|
Тема № - 90 |
Коментар № - 7631 |
|
Bogdan Bogdanov - 2013-11-24 12:43:00 |
|
|
Професор Богданов, благодаря ви за публикацията на третата част от вашия текст „За говоренето като действие”, осветляващ много от въпросите, които зададох в последния си отговор. В текста по-долу ще изложа моите гледни точки към същите въпроси и ще взема отношение по неизбежните разширения.
И тук „коментарът” ми към прочетеното ще бъде едновременно индиректен, но и с опит за конкретност. Възползвам се от възможността, която ми предоставихте – да публикувам събрани в едно цяло двата ми текста за видовете обекти и интерпретанти при Пърс. Но в процеса на работа си дадох сметка, че за да придобие хомогенност, настоящият текст трябва да следва неделимата триадичност на Пърсовата мисъл. Затова си позволих да добавя нова трета част, в която коментирам известното десетзнаково делене на Пърс, като прилагам към него концепциите за видовете обекти и интерпретанти. А в края на текста излагам и хипотеза за нов прочит на това деление от гледна точка на идеята за навика, който е основен обект на изследване в дисертацията ми. Необходимо е да поясня, че поради техническите ограничения на сайта и невъзможността да се публикуват графики, в частта, където е необходимо да приложа такава, съм дала линк към блог, където може да се види Таблица 1, която е важна за разбирането на новата част от текста ми.
Въпреки стремежът към изчерпателност и големия обем, за който се извинявам, си давам сметка, че този текст съвсем не казва всичко за Пърсовия семиозис. За да се „затвори веригата”, доколкото е възможно при такава динамична философска система, е необходимо семиозисът да бъде анализиран още от позицията на прагматизма и фалибилизма.
________________________________________
Големият взрив на идеите
Динамиката на семиотичното мислене и знакът, в ролята на посредник между разума и външната реалност, за Пърс са спиралата, по която се завърта всяко познание за света. Той разгръща концепцията за знака под общия знаменател на активността, като взема под внимание динамичния характер на външната реалност. Така Пърс поставя акцент върху отношенията, които знакът създава или е способен да създаде. За него „знак е нещо, A, което означава някакъв факт или обект, B, за някаква интерпретираща мисъл, C” (CP 1.346). Знакопораждането не е директна връзка между външен обект и знак. Тo е предпоставенo от функцията на интерпретанта, който се явява „поредица от поведенчески нагласи, с които възприемателят трябва да влезе във връзка, за да разбере знака” (Младенов 1991: 25). Именно интерпретантът дава възможност да се говори за семиозиса като безкраен процес, защото позволява на другите два елемента да влязат в следваща триада, като променят позицията си.
Но при Пърс концепцията за интерпретанта се изменя и развива с времето. Постоянно в нея остава твърдението, че той е ментална същност и може да съществува като мисъл или чувство. Тук е необходима уговорката, че „чувство” се използва не във всекидневния си смисъл на емоционален феномен, а като вид възприятие, което е още неосъзнато и принадлежи към сферата на чистата потенция. Отначало Пърс допуска само съществуването на актуални мисли и чувства, които се превръщат в интерпретанти. Но това слага преграда пред знаковия процес, като го ограничава до сигнификацията, случваща се тук и сега. Тогава, каква е ролята на феномените, които имат потенциала да бъдат знаци, но все още не са изречени? За да реши този казус, в по-късните си есета Пърс доразвива концепцията и включва в нея и възможните интерпретанти. Той продължава да разработва идеята за интерпретанта, въпреки че междувременно създава доктрината на прагматизма и метафизичната си серия есета. В писмо до Виктория Лейди Уелби от март 1909 г. Пърс разграничава непосредствен, динамичен и краен интерпретант: „Моят непосредствен интерпретант се съдържа във факта, че всеки Знак трябва да има интерпретативност още преди да получи интерпретант” (SS: 111). Непосредственият интерпретант е чистата потенциалност на знака да пренася значение, той е ядро, от което сигнификацията би могла да възникне. Но тази възможност би могла да остане и нереализирана, защото съществуването на този вид интерпретант не зависи от взаимодействието му с външната реалност. Той не се подчинява на нейните условия, защото е само възможност за протичането на знаков процес.
Като всяка потенциалност в света, непосредственият интерпретант може да бъде актуализиран от външен обект или явление. Тогава той се превръща в динамичен интерпретант, който е „единично, актуално събитие” (SS: 111). Според Пърсовата дефиниция, при протичането на всеки индивидуален акт на означаване динамичният интерпретант може да бъде различен, защото е „директният ефект, произвеждан от Знака върху Интерпретатора” (SS: 110). Така един знак и един обект могат да имат различни динамични интерпретанти според условията, в които се реализират. Динамичният интерпретант е този, който гарантира непрекъснатото знакопораждане в света, или безкрайния семиозис.
Дотук концепцията на Пърс за видовете интерпретанти не поражда противоречия. Едва ли може да се спори, че феномените носят потенциал за означаване, или пък с факта, че един знак може да придобива различни значения според средата и интерпретатора. Но определенията, които Пърс дава за същността и функцията на третия тип интерпретант, наречен „краен“, не са така категорични. В същото писмо до Лейди Уелби, той пише: „Крайният интерпретант е това, към което е насочена актуалността” (SS: 111). А на друго място го определя като това, което „се отнася към начина, по който Знакът има за цел да представи връзката си с Обекта” (СР 4.536). Веднага след това Пърс допълва: „Признавам, че моята собствена концепция за този трети интерпретант все още не е напълно свободна от замъгленост” (СР 4.536). Как да се разбира тогава крайният интерпретант? Ако динамичният е самостоятелно, актуално събитие, то „крайният интерпретант е правило”, което би могло да се формира у интерпретатора (Deledalle 2000: 74).
Но ако знакът има способността да пренася различни значения според промените в своя динамичен интерпретант, как е възможно съществуването на постоянен краен интерпретант, който е правило? За да бъдат обяснени тези две на пръв поглед противоречиви тези, мисленето за тях трябва да бъде разширено чрез други Пърсови концепции. Ключова за правилното решаване на проблема е Пърсовата тенденция за установяване на навици (habit-taking tendеncy). Тя въплъщава естествения стремеж на разума към установяване на правила за мислене, а оттам и за действие, с цел спестяване на ментална енергия във всекидневния живот. На този принцип са подвластни не само хората, а всичко във вселената. Но установяването на навици или правила също е потенциалност. То може да се случи по отношение на дадено явление, но може и да не се случи. Ако разгледаме крайния интерпретант в светлината на habit-taking tendеncy, противоречието му с динамичния силно намалява. „Крайният интерпретант установява в рамките на дълъг период от време тенденция към привикване” (Mladenov 2006: 45), а динамичният е актуално събитие, което вече се случило и е определило значението на знака. Според неговата актуалност, крайният интерпретант може да доведе до пораждането на навик (но това може и да не се случи), който е потенциално заложен. Така двете идеи не си противоречат, а се допълват. Дотук можем да обобщим, че Пърсовата концепция за интерпретанта съдържа две потенциалности и една актуалност, които правят знаковия процес динамичен и безкраен. Наличието на повече потенция в явленията в сравнение с реалното им осъществяване, е идеалистично. От друга страна, проблемът за видовете интерпретанти се съотнася и към една късна идея на Пърс – тази за тихизма (tychism), или за съществуването на абсолютен шанс във вселената, от който започват всички нови процеси.
Свързването на идеята за крайния интерпретант с навика дава отговор на още един въпрос: Как е възможно приблизително еднаквото тълкуване на знака от всички членове (не задължително хора) в дадена група? Много изследователи от Античността до XIX век обясняват този факт с тезата за общата конвенция за значението. За разлика от тях, Пърс дава напълно различен отговор с идеята за навика, който се формира, защото съществува като потенциалност у човека и у всички явления в света. Дори бегло сравнение на двете тези показва неяснотата при първата и логичната последователност при втората. Ако приемем идеята за конвенцията в общността, която фиксира значението на знака, веднага се пораждат други въпроси: Кога и как се случва тази конвенция? Защо всички участници в групата я приемат (това е твърде идеалистична представа)? Имало ли е знак и какъв е бил статутът му преди да се достигне до общото съгласие за него? Тезата за общата конвенция не може да премахне тези неясноти, което поражда недоверие към нея.
Разработвайки идеята за знака през годините, Пърс често я променя и допълва. Освен горната класификация на интерпретантите, той дава и втора, в която ги разделя на емоционален, енергетичен и логически. Първият съответства на чувството, което възниква при възприемането на знака. „Ако знакът произведе някакъв друг значим ефект, това ще се случи чрез посредничеството на емоционалния интерпретант, а този следващ ефект винаги съдържа напрежение. Него аз наричам енергетичен интерпретант” (СР 5.475). За да определи природата на този „следващ ефект”, който има ментален характер, Пърс го означава с термина „логически интерпретант” и описва неговото значение и действие така: „единственият ментален ефект, който може да бъде произведен и който не е знак, но има важно приложение, е промяната на навика (habit-change), или промяната в човешката нагласа за действие” (СР 5.476). Отнасянето на логическия интерпретант към сферата на навика насочва много изследователи към идеята за близост, дори за тъждественост между него и крайния интерпретант от първата триада.
Пърс никъде не съпоставя двете класификации на интерпретантите, нито посочва коя от тях има по-голямо значение в неговата семиотична доктрина. На места дори заменя крайния интерпретант с термина „нормален интерпретант”, без да дава обяснение за причината. И все пак, защо са необходими две триади от интерпретанти, които са концептуално близки, но въпреки това никога не се сливат в обща доктрина? Деледал посочва, че първата (непосредствен, динамичен и краен интерпретант) е ограничена до нивото на интерпретативния процес, а втората (емоционален, енергетичен и логически интерпретант) е свързана със знаковия процес. (Deledalle 2000: 44).
Като отправна точка за разплитането на мистерията с двете триади ще приемем ранното твърдение на Пърс, че интерпретантът може да бъде мисъл или чувство. Тогава дали първото изброяване не съдържа мисли-интерпретанти, а второто – чувства-интерпретанти? Въпреки че Пърс никъде на прави подобно уточнение, би било ползотворно да се анализира тази хипотеза, защото концепцията за интерпретанта е една от най-неясните при Пърс, а двете самостоятелни триади внасят допълнително объркване. Да започнем с това дали мисълта притежава характеристиките на непосредствения, динамичния и крайния интерпретант. Пърс разглежда разума като безкрайна сфера на потенцията за възникване на мисли, които по своята природа са знакови (непосредствен интерпретант). Когато е вече оформена, мисълта се превръща в актуално събитие, като един знак би могъл да породи различни мисли-интерпретанти според условията и интерпретатора (динамичен интерпретант). При възприемането на знака винаги се открива стремеж към установяването на навик за неговото разбиране, който фиксира значението (краен интерпретант). Пърс посочва, че до голяма степен мисленето се управлява от втвърдени навици, чийто брой непрекъснато нараства.
От друга страна, определени типове знаци (например музикалните) пораждат чувство, което е емоционален интерпретант. Това чувство може да произведе определен ефект върху интерпретатора – да се превърне в мисъл. Но Пърс посочва, че целта на всяка мисъл е да доведе до действие. Така емоционалният интерпретант съдържа потенцията да се трансформира в енергетичен. Следователно възникването на нов тип чувство поражда нова мисъл, която води до нов тип действие (енергетичен интерпретант), което може да наруши или да промени установените навици (логически интерпретант). Разгледани чрез концепциите за интерпретанта-мисъл и интерпретанта-чувство, двете триади на Пърс придобиват много по-голяма прецизност при анализа. Така можем да заключим, че ако първоначално знакът поражда чувство, говорим за емоционален, енергетичен и логически интерпретант, а ако поражда мисъл – за непосредствен, динамичен и краен. Чрез тези две триади Пърс постига не само детайлност в анализа на знаковия процес, но и разширява концепцията си за навика. В края на първата верига крайният интерпретант се явява проявление на тенденцията за установяване на навици и на естествения стремеж на разума да работи с нарастващ брой втвърдени значения. От друга страна, логическият интерпретант в края на втората триада запазва динамиката, като допуска възможността за изменение на съществуващите навици или за пораждането на нови. Следователно отъждествяването на краен и логически интерпретант е неточно. Ако то бъде прието за истинно, автоматично ще се елиминира динамиката в знаковия процес, а навикът ще придобие формата на постоянен феномен, неподатлив на промени и обновление. А сама по себе си липсата на динамика, в която и да е концепция на Пърс е сигурен сигнал за грешка в разбирането й.
Тъй като въпросът за разбирането на двете триади от интерпретанти по Пърс и до днес е спорен, ще разгледаме още едно по-обширно Пърсово обяснение за втората триада:
„Емоционалният интерпретант”, както го наричам, може да съдържа много повече от чувството на разпознаване; в някои случаи той е единственият същински ефект, произвеждан от знака. Така, изпълнението на част от концертно произведение е знак. То изразява и би трябвало да изразява музикалните идеи на композитора; но те най-често се състоят просто в поредица от чувства. Ако знакът произведе някакъв друг значим ефект, той ще го направи чрез емоционалния интерпретант, а такъв последващ ефект винаги съдържа усилие. Него наричам енергетичен интерпретант. Усилието може да бъде мускулно, както е при командата да се свали оръжието; но то е много по-често усилие върху Вътрешния Свят, ментално усилие. То никога не би могло да има значението на интелектуална концепция, защото е индивидуален акт, докато концепцията има обобщена природа. Но какъв друг последващ ефект може да има?
В по-нататъшните опити да се установи природата на този ефект, би било полезно да възприемем означение за него и аз ще го нарека логически интерпретант [...] Можем ли да кажем, че този ефект е мисъл или ментален знак? Няма съмнение, че може да бъде [...] тогава не може да съществува последен логически интерпретант за една концепция. Доказуемо е, че единственият ментален ефект, който може да бъде произведен по този начин и не е знак, но има общо приложение, е промяната на навика"(CP 5.475-6).
В тази втора триада знакът първо поражда чувство, което може да задвижи интерпретативния процес в нова посока. Вече видяхме, че в началото на първата триада стои впечатление, пораждащо мисъл, която с времето има потенцията да се втвърди в общовалидно правило или в навик за разбирането на знака. Тази триада е още едно проявление на тенденцията за установяване на навици. Пърс посочва, че крайният интерпретант се отнася към начина, по който всеки разум работи, следователно той може да се приеме за ментален навик, валиден за определена група. Движението е от индивидуалното към общото, от потенцията към детерминираността. И все пак, какво е новото във втората триада и защо е необходима тя? Започвайки с чувството (емоционален интерпретант) и с индивидуалното ментално усилие (енергетичен интерпретант), което се поражда, Пърс връща процеса обратно към частния случай на интерпретация. А в заключение, на различни места, прави две на пръв поглед противоречащи си обобщения. Цитатът по-горе завършва с твърдението, че логическият интерпретант се отнася към промяната на навика, докато на друго място Пърс казва, че „остава само навикът като същност на логическия интерпретант” (CP 5.486). По тази причина често се приема, че крайният и логическият интерпретант са едно и също. Вярно е, че и в двата случая Пърс говори за формирането на навик, но има една съществена разлика, която се пропуска Сама по себе си първата триада звучи завършено и ясно следва Пърсовата еволюционна космология. Защо тогава е необходима втората? Тя гарантира динамиката и свободата навикът да бъде изменян с времето. Тази втора триада дори косвено загатва как това изменение е възможно. Първата триада започва с лично впечатление и мисъл, и приключва с формирането на общовалиден ментален навик – краен интерпретант. Втората триада връща процеса обратно – към индивидуалното чувство, което ще породи ментално усилие и възможност за преосмисляне на вече втвърдените навици, за да доведе евентуално до тяхната промяна.
Тезата, че логическият интерпретант води до изменение на съществуващите навици чрез формирането на нови, намира косвена подкрепа и в друго Пърсово твърдение:
„[...] логическите интерпретанти ни стимулират към различни доброволни действия във вътрешния ни свят. Представяме си себе си в множество ситуации, подтиквани от различни мотиви; проследяваме алтернативни линии на поведение, които догадката е оставила отворени пред нас [...] Тогава логическият интерпретант трябва да е в относително бъдеще време. Тук трябва да се добави и съждението, че може би не всички знаци имат логически интерпретант, а само интелектуалните концепции и подобните на тях; това са всички с обобщено значение или тясно свързани с общите концепции, както ми се струва. Това показва, че логическият интерпретант трябва да се мисли в бъдеще време и в условното наклонение „би било” (would-bе)" (CP 5.481-2).
Какво означава тази условност на логическия интерпретант? Тя може да бъде обяснена именно с връщането от детерминираност в края на първата триада към динамиката и потенциалността в началото на втората. От друга страна, става ясно, че интерпретацията на знака невинаги води до установяването на нов навик, изместващ стария. Така логическият интерпретант има потенцията да възникне, когато се породи ново чувство и нова мисъл, но някои концепции (навици за мислене) са толкова устойчиви в разума, че трудно позволяват да бъдат отхвърлени. Затова Пърс посочва, че логическият интерпретант трябва да се мисли в бъдеще време, като възможност за изменение, а не като задължително такова.
От анализа на концепциите по-горе може да се направи още едно заключение. И днес съществува установеното разбиране, че навиците се променят при възникването на нов тип мисли (които най-общо наричаме идеи или убеждения), тоест – при появата на нов тип динамичен интерпретант. Но внимателното проучване на двете Пърсови триади сочи, че това твърдение е погрешно. Втората верига на интерпретантите ясно показа, че за да се стигне до изменение на навика, в началото на процеса трябва да стои нов тип чувство. Само то има достатъчно сила, за да задвижи разума в нова посока и да доведе до промяна в навиците за мислене. От Пърсовата класификация на интерпретантите може да се изведе следното заключение, което обогатява разбирането за навика и знаковия процес – че обновлението на навика започва винаги от чувството.
Сложността на проблема за интерпретанта идва от неговата динамика, от факта, че той е едновременно нещо лично и нещо общовалидно, че е устойчив, но може и да се променя. Всъщност двете триади интерпретанти при Пърс са вход към безкрайния семиозис и към еволюцията на мисленето. Първата триада дава обяснение на проблема, как интерпретацията на знака изминава пътя от личното възприятие и мислене до формирането на общовалиден навик за разбиране, засягащ цялата група. В нея се съдържа дълго търсеният отговор за едновременния личностен и колективен характер на знаците. Втората триада посочва пътя на обновление на мисленето за знака, възникването на нови чувства, пораждащи нови значения, които могат да се превърнат в нови навици за мислене.
Външната орбита на знака
Освен знак и интерпретант, Пърсовият семиотичен модел съдържа обект, способен не просто да повлиява, а да определя посоката на интерпретацията. Но не трябва да се забравя, че тук говорим само за условно отделяне и посока на въздействие (за целите на вникването в проблема), защото процесът на означаване е неделим и безкраен. При Пърс същността на обекта и функцията му в знаковия процес изглеждат ясни – той може да бъде изцяло ментално явление или да притежава материални характеристики, но винаги стои в началото на семиозиса като поражда интерпретанта. Дори разграничението между непосредствен и динамичен обект в Пърсовите трудове не изглежда проблематично, но това е въпрос, изискващ по-задълбочено вглеждане.
Терминът „обект” е прекалено обобщен за Пърс, който се стреми към прецизност в разработването на всяка концепция. Относително късно, след 1903 г., в доктрините му се появява разграничението между непосредствен и динамичен обект, според което обектът в семиотичната верига има двойно съществуване. Първият вид обекти Пърс определя така: „Познанието само по себе си е интуиция за обективния елемент, който следователно можем да наречем непосредствен обект” (CP 5.238). Но нека разгледаме и друго, по-детайлно обяснение на въпроса:
„Трябва да се направи разграничение между Непосредствен обект – или обектът, представен чрез знака – и Реален (не, защото Обектът може да бъде и изцяло въображаем, затова трябва да избера друг термин), по-добре е да се каже Динамичен Обект [...] Знакът не може да изрази, а само да посочи и да остави на интерпретатора да го разкрие чрез сроден опит [...] Например представете си, че се събуждам сутрин преди съпругата ми, след това и тя се събужда и пита: „Какъв е денят?” Това е знак, чийто Обект, като израз, е времето, но чийто Динамичен Обект е впечатлението, което аз вероятно ще получа, надзъртайки през завесите на прозореца [...] Да предположим, че аз отговарям: „Има буря”. Това е друг знак. Неговият Непосредствен Обект е представата за настоящите метеорологични условия, доколкото тази представа е обща в моята глава и в нейната – не характера на представата, а идентичността й в моя и в нейния разум" (CP 8.314).
Тук Пърсовото разграничение изглежда ясно и повечето коментатори, сред които Еко и Деледал, обобщават, че непосредственият обект е установената обща представа, която всички, възприемащи знака имат, а динамичният е актуалното събитие, което извиква представата в съзнанието. Самият Пърс посочва, че първият тип обект има качеството на правило или закон, а вторият – на актуално събитие и сякаш това напълно изчерпва въпроса. Но ако в това се състои цялото разбиране за двата вида обекти, то слага крайна точка в процеса на интерпретацията. Подобна формулировка означава, че човек разполага с голям, но краен брой втвърдени представи (непосредствени обекти), които могат да бъдат актуализирани от различни събития (превръщайки се в динамични обекти). Вече видяхме, че според Пърс обектът поражда интерпретанта и ако се допусне, че непосредственият обект е единствено общо правило или закон за разбирането на едно явление, как неограниченият семиозис би бил възможен? Но преди да продължим с анализа е необходимо уточнението, че обектът, знакът и интерпретантът не са самостоятелно съществуващи феномени. Пораждането и трансформацията им е възможна само при протичането на знаковия процес – това е същността на семиозиса и условието за неговата непрекъснатост. При Пърс всеки елемент е еднакво важен за пораждането на останалите два, но това не изключва наличието на вътрешна динамика във феномена, независимо дали говорим за обект, за знак или за интерпретант. Оттам идва и видовото разпадане на трите части на семиотичната верига, което проследяваме в настоящия и в предишния текст.
За да се разбере в дълбочина същността на непосредствения обект и отношението му към неограничения семиозис, е необходимо да бъде предложена различна хипотеза, чиято валидност трябва да бъде проверена чрез Пърсовата концепция за еволюционната космология. За да съществува неограничен семиозис, в началото на интерпретативната верига трябва да има феномен, който дори и оформящ определена представа, съдържа потенцията да се актуализира и по други начини. Затова тук ще допуснем, че непосредственият обект съдържа не само установено правило за разбиране, но и всички потенциални проявления на едно явление, които могат да се актуализират при различни условия. Тогава непосредственият обект има характеристиките на субстанция. Терминът „субстанция” означава феномен, чието съществуване е независимо от външната реалност, но е възможно да бъде оформен в знак. Вече видяхме, че когато непосредственият обект застане в началото на интерпретативна верига, той се актуализира и се превръща в динамичен. Следователно Пърс не говори за два същностно различни обекта, а за двете страни на едно явление. Пърс прави и следното уточнение: „Непосредственият обект на всяко познание и на всички мисли [...] е Възприятието” (СР 4.539). Но възприятието е субективно явление, то се мени в различните моменти или при всеки възприемащ. Например ако на двама души едновременно бъде показана китайска ваза и всеки трябва да определи предмета с една дума, единият би могъл да каже, че тя е продълговата, а другият, че е бяло-синя. Освен това, всеки от тях би приел описанието на другия за вярно, без то да отхвърля валидността на личното субективно възприятие, изразено със знака „бяло-син” или „продълговат”. От примера става ясно, че вазата, като непосредствен обект съдържа различни качества, които се актуализират чрез личното възприятие, за да формират в разума на всеки интерпретатор актуален динамичен обект. Така е възможно за единия вазата да е продълговата, а за другия да е бяло-синя, но въпреки това и двамата ще имат в разума си сродни концепции, които няма да се изключват взаимно. Различията ще се дължат на индивидуалните възприятия и на факта, че непосредственият обект е изпълнен с потенциалност. Той съдържа безброй много характеристики, чрез които може да се актуализира във всеки един момент, превръщайки се в динамичен обект. Така и в примера на Пърс, метеорологичните условия, разглеждани като непосредствен обект на знаковия въпрос: „Какво е времето?”, съдържат потенцията да бъдат изразени чрез различни динамични обекти (дъждовно, слънчево, облачно), според актуалните или реалните (както Пърс ги нарича) метеорологични условия в конкретния момент.
„Динамичният обект принадлежи към света на съществуващото. Непосредственият обект принадлежи към света на дискурса, тоест на мисълта като правило или закон, който организира света на съществуващото чрез неговите вътрешно присъщи потенциалности” (Deledalle 2000: 51). Тезата в този цитат повдига един съществен въпрос: Принадлежи ли непосредственият обект към света на навика, изразен тук с термините „правило” и „закон”? От друга страна, не трябва ли логиката в цитата на Деледал да е обратна? Самият Пърс отбелязва, че непосредственият обект е част от света на съществуващото, защото притежава субстанциални качества, които могат да бъдат актуализирани. Докато динамичният, съдържайки потенцията да бъде изговорен (думите са едно от първите проявления на знака, описани още от Платон и Аристотел), придобива форма и застава в началото на семиотичния процес.
Остава въпросът – дали непосредственият обект може да е едновременно проявление на навика (защото съдържа правило за разбиране), но и да бъде изпълнен с потенция? За да се стигне до отговора, е необходимо отклонение от основното питане. След като непосредственият обект има субстанциален характер, той трябва да притежава определени качества. Пърс прави обобщение, върху което стъпва и цялата му еволюционна космология, развита в късните есета: „материята е изтощен разум (effete mind), вкаменени навици, превърнати във физически закони” (CP 6.25). Първо е необходимо пояснение на термина „изтощен разум”, който остава сред най-загадъчните и неразработените в трудовете на Пърс. Споменат само два пъти в есетата му, за него могат да се дадат косвени характеристики. Но Младенов посочва, че Пърс едва ли би възразил на следните формулировки на термина, въпреки че те не се срещат в трудовете му: „междинна степен на органичния и неорганичния свят”, „общ контекст на цялото познание”, „потенциал или континуална материя”, „замръзнал опит”, „източник за активирането на слоя от клишета, в който се съхранява миналият опит” (Младенов 2011: 148). Тогава изтощеният разум може да се разбира като субстанция и градивна единица на вселената. Той съхранява опита и е „условие за съществуването на паметта” (Младенов 2011: 148), а реалността съдържа потенциал да се превърне в изтощен разум. Вселената и реалността при Пърс са управлявани от правила (те са lаwful), което ги прави „разбираеми”. Така реалността се „подчинява на регулярност и представлява потенциал за поява, чрез самоактуализиране, на нещо различно от нея, например на идея […] Идеята винаги съдържа условия, при които се реализира, а това я прави „интелигентна по дефиниция” (Младенов 2011: 206). Реализацията на идеите е съпроводена с реакция, а когато се добави и повторяемост, движението от жив към изтощен разум става очевидно. Пърс приема съществуването на „твърда реалност”, независима от мисълта на когото и да било за нея. А идеята за материята като разум е формирана под влиянието на немския философ Фридрих Шелинг: „Материята не е нищо друго освен разум, уравновесен в своите действия” (Schelling, F. W. J. 1957: 120) и може да бъде разбирана като разум в състояние на застиналост.
Отклонението по-горе беше необходимо, тъй като при Пърс много идеи, включително тази за материята, имат собствена дефиниция, различна или разширена в сравнение с традиционната. И тук отговорът на конкретния въпрос, дали непосредственият обект принадлежи към сферата на навика, не би бил убедителен, ако предварително не бъде изяснена концепцията на Пърс за материята. Вече беше доказано, че непосредственият обект може да се разглежда като материя или субстанция, защото представлява сбор от качества, които могат да се реализират при определени условия. А в същото време остава независим от мисленето за него. След като реалността съществува като втвърден слой от мисловни клишета, а материята се управлява от закони, при повторяема актуализация последните формират навици. Ако неизброимото количество непосредствени обекти във вселената нямаше потенцията да създава знаци, за чиято интерпретация да се установяват навици, познанието в света не би могло да нараства. Следователно тезата, че непосредственият обект принадлежи едновременно към сферата на навика и към тази на потенциалността не трябва да се разбира като противоречие. Благодарение на своята многопластовост той гарантира безкрайността на семиозиса. Със способността си да актуализира различни качества, но и да установяват правила за разбирането на знаците, непосредственият обект отваря пред разума вратите към натрупването на познанието.
Постоянна величина
В прагматистките си изследвания Пърс изяснява ролята на вярването и съмнението и определя навика като правило за действие. Той е необходим за еволюцията на разума и на вселената, защото спестява мисловна енергия във всекидневието и дава възможност на ума да изследва нови явления. Така познанието се разширява непрекъснато. Ако човек не разполага с такива правила, умът му би изразходвал огромно количество енергия за решаване на прости всекидневни въпроси. Например – дали да мине по една или по друга улица, дали да използва един или друг предмет в работата си. Тогава мисленето няма да се развива, защото цялата ментална енергия ще бъде насочвана към решаването на подобни проблеми. Навиците отварят еволюционното пространство пред мисълта, като съхраняват и пренасочват енергията към важните проблеми.
Благодарение на способността си да поражда определени знаци и навици за тяхното разбиране, ролята на непосредствения обект се разширява. Чрез неговата субстанциална природа значението на знака е поставено в конкретни рамки. Получава се следната верига: непосредственият обект е управляван от закони, които пораждат навици за интерпретиране на знаците, които водят до втвърдяването на значенията до състоянието им на изтощен разум. Тоест непосредственият обект носи характеристиките на навика и е способен да поражда устойчиви значения, защото собствената му природа е постоянна и относително стабилна. Въпреки това, непосредственият обект, както и всяка друга Пърсова концепция, не е еднозначен, замръзнал във времето и пространството феномен. Благодарение на динамиката на Пърсовата семиотична доктрина, всеки елемент в нея (обект, знак, интерпретант) може да влиза в нови отношения и да поражда нови значения. От една страна, непосредственият обект е носител на постоянното, на тенденцията да се установяват познавателни навици, но от друга, той е не по-малко способен да поражда нови и различни знаци, чрез свързването си с нови интерпретанти.
Сложността в разбирането на Пърсовата идея за знака идва от нейната динамика и от непрекъснатото видово разпадане на всеки от елементите. Дотук бяха разгледани различните интерпретанти и обекти, но истинският взрив на идеите е класификацията на възможните типове знаци, предложена от Пърс. Той прави три основни разделения, които формират „десетзнаково деление” (ten-fold division of signs). Знакът сам по себе си бива три типа – qualisign (качествен), signsign (единичен) и legisign . По отношение на своя обект, той е: icons (иконични знаци), indexes (индекси) и symbols (символи). Tова деление е получило и най-голяма популярност днес. Знакът, представен от своя интерпретант, бива rheme (рема), dicent (дайсънт) и argument (аргумент).
Таблица 1. Десезнаково деление на Чарлс Пърс:
http://triadicworld.blogspot.com/2013/11/blog-post_20.html
Втората и третата класификация от Таблица 1 са добре познати, заради честото им прилагане към визуалните и езиковите знаци, докато на първата е отделяно по-малко внимание. Qualisign е качество, което може да се превърне в знак. Sinsign е актуално събитие, което е знак, но това е възможно само заради неговите качества (той съдържа един или няколко qualisign). „Sinsign, като нещо индивидуално, не може да означава директно нищо общо” (Short 2007: 222). Legisign е закон, който е знак, но най-често е създаден от хората. „Всеки конвенционален знак е legisign. Той не е отделен обект, а общ вид, който […] трябва да бъде значещ” (СР 2.246). Но за да функционира като знак, legisign трябва да носи смисъла на конкретно единично събитие, което да направи значението му устойчиво. Това Пърс нарича replica или „въплътен знак”: „Replica е sinsign. Така всеки legisign изисква sinsigns” (СР 2.246). Репликата е винаги с едно ниво на абстрактност по-ниско от предшестващия я знак в Таблица 1. Така sinsign е реплика на legisign, а qualisign пък е реплика на sinsign.
За да бъде разбрана точно Пърсовата класификация на знаците, е необходимо тя да бъде съотнесена към другите концепции, които вече коментирахме. Тогава как се отнася класификацията qualisign-sinsign-legisign към двата типа обекти? Пърс дава ясен отговор на въпроса: „В отношение към своя непосредствен обект, знакът може да бъде за качество, за съществуване или за закон” (СР 8.336). Но ако се вземат под внимание и други Пърсови идеи, като тази за навика и тенденцията към привикване, възможен ли е друг поглед към въпроса? Като чисто качество и потенция за възникване на знак, qualisign съответства на непосредствения обект, който има субстанциална природа. Вече беше казано, че той съдържа възможност да се реализира по различни начини според интерпретанта, с който се свързва. Но какво представлява потенцията на непосредствения обект? Въпреки че Пърс не разглежда подобен въпрос, отговорът проблясва чрез десетзнаковото му деление – от отделни качества. Всяко качество, заложено в обекта, може се прояви чрез свързване с подходящ интерпретант и така ще възникнат различни значения. Тогава непосредственият обект може да бъде сравнен с плода на нара – в него се съдържат голям брой отделни качества или qualisign. Тези самостоятелни малки семена изпълват вътрешността на плода и той придобива потенцията да се превърне в знак. Тогава не трябва ли sinsign да стои и във връзка с динамичния обект, който възниква при свързването на непосредствения обект с интерпретанта? След като sinsign е актуалност, съдържаща един или няколко qualisign, той може да се анализира и като уловеното моментно състояние на динамичния обект. Пърс пише, че този вид обект е винаги различен, дори за знаци, които имат един и същ непосредствен обект, защото неговата актуалност е подвижна и изменчива спрямо различните qualisigns, които се актуализират в даден момент.
След като Пърс определя два типа обекти и три елемента във всеки ред на десетзнаковото деление, към какво се отнася последният елемент – legisign? По-горе беше пояснено, че непосредственият обект е част от Пърсовата концепция за навика, защото съдържа потенцията да поражда определени значения, които се втвърдяват и се превръщат в изтощен разум. Тогава legisign е последният етап или реализацията на този потенциал. Той не се отнася нито към непосредствения, нито към динамичния обект, а към една по-обща категория на познанието, каквато е навикът. Като обобщение можем да прочетем първия ред от Таблица 1 по следния начин: знакът вътре в себе си съдържа неопределен брой качества (qualisign), които формират неговия непосредствен обект и дават възможност той да се реализира по различни начини. Когато от тази обща маса на потенциалните значения бъде отделено едно качество и то се свърже с интерпретант, възниква sinsign, което води и до трансформирането на непосредствения обект в динамичен. Заради субстанциалните качества на qualisign, веднъж възникнал всеки знак е подвластен на тенденцията към привикване (habit-taking tendency), което води до оформянето на правило или закон (legisign).
В тази първа трихотомия, въпреки названията, знак в същинския смисъл на думата е само вторият елемент, а другите два имат функциите на предпоставка и на посока за развитие. Наблюдава се същата посока на движение, каквато открихме при анализа на видовете обекти и интерпретанти. Знакопораждането винаги започва от чистата потенциалност (qualisign), от субстанциалното съществуване на нещо в света, което би могло да приеме форма (sinsign) като се свърже с нещо друго, за да създаде накрая правило, по което знакът да бъде разбиран (legisign). Тази ос не би трябвало да се приема като сбор от три възможни вида знаци. Тя е концептуализирано обобщение на Пърсовата еволюционна космология, която в три стъпки изминава познавателния път от абсолютния шанс до абсолютната установеност на значението.
Всеки вид знак при Пърс може да бъде отнесен към една от трите категории. Освен това, за пълноценното разбиране на динамичния знаков модел е необходимо да се изясни връзката му с прагматисткия метод за установяване на значението, както и с концепцията за фалибилизма. Но за да се запази хомогенността и яснотата на настоящия текст, на този етап той няма да се разпростре върху посочените въпроси.
Вторият ред от десетзнаковото деление често е коментиран самостоятелно, защото видовете знаци в него не звучат абстрактно, като тези от първия ред и лесно може да бъде открита връзката им с обекти от външната реалност. Иконичните знаци носят качествени прилики с обекта и в повечето случаи силно го наподобяват. Класически пример за иконичен знак е портретът. Те могат да се отнасят както към съществуващи обекти, така и към представи, които са налице единствено в разума (например, рисунката на еднорог е иконичен знак, въпреки че тези животни не съществуват). Въпреки приликите си с обекта, иконичният знак не е доказателство за неговото реално съществуване. Пърс подчертава, че този тип знак не се основава единствено на приликата, а може да възникне и чрез посочване на различието. Пример за това е пияният човек, който чрез контраста може да бъде иконичен знак, показващ добрите страни на въздържанието.
За разлика от иконичните знаци, индексите се отнасят към обектите си чрез „реално съответствие” (W2: 56) или чрез „съществуваща връзка” (CP 4.572). Те насочват вниманието към обектите без реално да ги описват. Пример е пръстът, който показва посоката. Пърс обяснява индексите като елементи от нещо съществуващо, които носят идентификация с обекта чрез качествата, които заимстват от него. Индексът е винаги в динамична връзка с външния обект и е знак с непосредствена актуалност. Приликата между иконичните и индексалните знаци може да се открие единствено в това, че те имат силата на знаци независимо дали са възприемани от някого, или не. Пърс дава примера с дупката от куршум, която е знак за изстрел независимо от това дали в конкретния момент тя носи значение за някого.
За разлика от другите два вида знаци, символът не носи реална прилика с обекта (като иконичния знак), нито се подчинява на изискването да посочва реално съществуващ обект (като индекса). Той се поражда чрез асоциативна връзка в съзнанието на възприемащия. Въпреки това, символът не може да бъде произволен и винаги е свързан с конкретни качества. Това ясно го различава от другите два типа знаци в неговия ред. „Аз разглеждам Символа като знак, определен от своя динамичен обект единствено в смисъла, в който ще бъде интерпретиран. Той зависи едновременно от конвенция, от навик, или от естествена предразположеност на неговия интерпретант [...] Всеки символ е по необходимост legisigin” (СР 8.335).
Пърс посочва, че знаците от втория ред се отнасят винаги към динамичния обект, което гарантира тяхната актуалност. Но доколко тези три типа знаци имат потенциал да установят навик? Интерпретацията на иконичните знаци е най-тясно свързана със субстанциалната (материална) природа на обекта. Неговата реализация зависи изцяло от качествата, които представя и чрез които може да бъде разпознат като посочващ точно определен обект. След като включва субстанциалните качества на обекта, към който се отнася, иконичният знак носи потенциал за установяване на навик. При него се търси еднозначност за обекта, към който реферира (портретът на един човек трябва ясно да показва, че нарисуваното лице принадлежи на точно определен обект). Тази еднозначност е предпоставка за формирането на навик и за разбирането на знака. Но при иконичния знак навикът е все още потенциалност. Едно стъпало по-нагоре по отношение на навика, стои индексът. Включвайки само част от обекта, този знак вече изисква втвърдено познание, за да протече процес на интерпретация. Например, ако по стечение на изключителни обстоятелства, все пак известни в историята, човек, отгледан в джунглата, види нарисуван пръст, който указва посоката към изхода, той едва ли ще разбере знака, защото в неговия разум липсва необходимото познавателно клише. Така индексът вече е част от тенденцията за установяване на навици. За разбирането му са необходими втвърдени значения, но и той самият има силата да ги формира, въпреки че това се случва по-рядко. Индексите са културно опосредствани знаци и при появата си всеки от тях е бил нов и непознат. Но когато един елемент започне да се използва като знак за даден обект, той постепенно формира навик да бъде интерпретиран по точно определен начин. По тази причина при индексите значението е слабоподвижно и принадлежи към сферата на навика в много по-голяма степен в сравнение с иконичния знак. Асоциативният характер на символа предполага наличието на навик за разбиране. Пърс подчертава, че той реализира значението си именно чрез конвенция. Въпреки че асоциацията за даден обект може да варира при различни хора, значението остава фиксирано в относително постоянни граници. Символът винаги има характер на закон или правило, защото „може да означава видове, но не и индивидуални” обекти (Short, 2007: 222). Така вторият ред от десетзнаковото деление отново започва от потенцията на субстанциалните качества да пораждат определен (иконичен) знак, към който разумът би могъл да привикне. Преминава през индекса, който е вече реализирано втвърдено значение и завършва със символа, който съществува само благодарение на тенденцията да се установяват навици в интерпретацията.
Третият ред на Пърсовото деление се прилага най-често към проблемите на езика, но термините rheme, dicent и argument, могат да се отнасят и към други явления. Rheme е знак, независим от конкретните характеристики на обекта. Подходящ пример за него са думите (имената). За своя интерпретант rheme „е Знак за качествена Потенциалност, която представя един възможен Обект” (СР 2.250). Този знак пренася значение, като остава неповлиян от обекта. Вторият тип знак е равностоен на изречение: „Dicent е Знак, който за своя интерпретант е Знак за актуално съществуване [...] Dicisign по необходимост включва Rheme, за да опише факта, спрямо който е интерпретиран” (СР 2.251). Аrgument има силата и структурата на логическо съждение, той „е Знак за закон за своя интерпретант” (СР 2.252). В третия ред от Табица 1 отново можем да проследим движението от чистата потенциалност на знака да бъде разбиран по определен начин (rheme), през посочването на конкретно втвърдено значение (dicent), до причинно-следствена връзка (argument), която задава тенденцията знакът да се интерпретира по точно определен начин – тоест, да се втвърди до познавателен навик.
В Таблица 1 е показан принципът на формиране на видовете знаци и техните основни характеристики. Чрез нея могат да се изведат и възможните взаимодействия между знаците, като комбинациите не са произволни. Правилото за употреба на таблицата е, че клетките се комбинират само нагоре и наляво. Така Пърс дава десет възможни комбинации, откъдето е изведено и името на модела:
- Rhematic Iconic Qualisign - Rhematic Symbolic Legisign
- Rhematic Iconic Sinsign - Dicent Indexical Sinsign
- Rhematic Iconic Legisign - Dicent Indexical Legisign
- Rhematic Indexical Sinsign - Dicent Symbolic Legisign
- Rhematic Indexical Legisign - Argument Symbolic Legisign
Съотнасянето на трите трихотомии знаци към Пърсовата идея за навика и тенденцията той да бъде установяван във всичко, повдига още един въпрос. Може ли Таблица 1 да се прочете по вертикала (по колони) и ще даде ли този опит нови отправни точки за тяхното разбиране? По вертикала, първата част от таблицата съдържа qualisign-icon-rheme. Ако смислово разгърнем тази линия, тя ще звучи така: в началото на знаковия процес е чистото единично качество, което съдържа потенциалност да определи даден знак (qualisign); тази потенциалност се разширява, когато едно или няколко качества влязат в отношение с интерпретант (формира се icon) и определят иконичната част на знака (тук все още се съдържа повече потенция, отколкото установеност на значението, защото качествената прилика не е достатъчна, за да гарантира постоянството в интерпретацията. Това се случва чрез многократното възприемане на явлението, което все още не е налице тук); накрая rheme е знак за възможност – една дума може да бъде възприета с едно значение, но тя може да съдържа и други, които да се актуализират при промяна на интерпретанта. Затова, първата колона от Таблица 1 може да бъде наречена „вертикала на потенциалността”. В нея типовете знаци се съдържат един в друг – qualisign е самостоятелен и независим, icon съдържа аналогия с едно или няколко качества на обекта, а rheme дава възможност тези качества да бъдат разбирани по определен начин.
Втората линия е sinsign-index-dicent, или „вертикалата на актуалността”. Sinsign е единичен актуален знак, резултат от отношенията между обект и интерпретант. Индексът съществува благодарение на реалната си връзка с обекта, което прави неговата актуалност абсолютна, а dicent е знак за логически проверен факт (който също е актуален). В тази линия не може да се каже, че типовете знаци се съдържат един в друг, но се наблюдава градация в установеността на значението. При първия елемент (sinsign), който е единично събитие, тя е най-малка. Той може да бъде интерпретиран отново по същия начин, но това може и да не се случи. Във втория случай (index) значението вече е фиксирано и границата към навика е прекрачена, защото ако не се постигне универсалност в разбирането на индекса, той не би могъл да функционира. Въпреки че индексът най-често принадлежи към зоната на клишето, в някои случаи неговото значение може да бъде променяно от интерпретатора. Абсолютното втвърдяване на смисъла се открива при третия елемент (dicent), защото той следва принципа на логическото съждение. „Сократ е човек” е dicent, който се разбира еднозначно и смисълът му не може да бъде променен лесно. Този тип знак затваря веригата, тъй като принадлежи изцяло към областта на втвърдените значения или навиците.
След знаците за потенциалност и актуалност, които постепенно се втвърдяват до навик, третата колона от таблицата може да бъде наречена „вертикала на детерминираността”. Тя започва с legisign, който Пърс определя като закон, общ вид или навик. Натрупването на правила за разбирането на отделни знаци повишава способността им да пораждат асоциации, а възможните им значения да се комбинират свободно. Връзките между асоциативните комбинации също са относително постоянни и създават symbol. В края на колоната стои аrgument, чийто смисъл е устойчив и не поражда съмнение заради логическите принципи, върху които е изграден. Така „вертикалата на детерминираността” може да се разгледа като проявление на Пърсовата идея за тенденцията към непрекъснато нарастване на навиците във вселената (habit-taking tendency). Тя отразява динамиката на това движение, което Пърс посочва като основно в развитието на вселената. В реалността постепенно се натрупват закони и навици за разбирането на някои знаци (legisign), но те могат да взаимодействат и да пораждат нови асоциативни значения (symbol), които постепенно се втвърдяват и остават постоянни за дълги периоди (аrgument). Третата трихотомия по вертикала показва нарастването на броя навици във вселената, с което тя да става все по-интелигентна.
Библиография:
Младенов, Иван (1991) Семиотика, сега?! – В: Семиотика: Между нещата и думите, С.: Наука и изкуство.
- (2011) Отклонена литература. Прагматистки прочит, С.: Парадигма
Deledalle, Gérard (2000) Charles S. Peirce’s Philosophy of Signs. Essays in
Comparative Semiotics, Bloomington and Indianapolis: Indiana University Press.
Hardwick, Charles (1977) Semiotic and Significs. The Correspondence between Charles S. Peirce and Victoria Lady Welby, Bloomington and London: Indiana University Press.
Mladenov, Ivan (2006) Conceptualizing Metaphors. On Charles Peirce`s Marginalia, London and New York: Routledge.
Peirce, Charles S. (1931-1958) Collected Papers of Charles Sanders Peirce. Vols. 1-6, edited by Charles Hartshorne and Paul Weiss. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1931-1935. Vols. 7-8, edited by Arthur W. Burks. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1958.
- (1982- ) Writings of Charles S. Peirce: A Chronological Edition. Vols. 1-6 and 8 (of projected 30), Peirce Edition Project, Bloomington: Indiana University Press.
Schelling, Friedrich Wilhelm Joseph (1978) System of Transcedental Idealism [1800], translated by Peter Heat, University Press of Virginia
Short, T. L. (2007) Peirce’s Theory of Signs, New York: Cambridge University Press.
|
Тема № - 90 |
Коментар № - 7629 |
|
Рени Янкова - 2013-11-21 09:10:20 |
|
|
|
|
|