РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
НАУЧНОТО И РЕДОВОТО ГОВОРЕНЕ, ПРОЯВИТЕ НА ИСТИНАТА И ВЪЗМОЖНОТО ПО-ДОБРО СЛОВО. Втора част. Богдан Богданов |
|
|
Истината и нейните прояви С оглед на вече казаното, че в акта на говоренето се визира нещо и неговото значение, като то същевременно се представя и с повече думи, естествено се повдига въпрос, първо, за това, което ги свързва, но и, второ, за онова, което, след като те са свързани, на свой ред ги свързва с външното, което те означават. За първото липсва термин-понятие, но за второто има. То е съответствие-истина между първото на словесния знак с две съставки и второто на външното нещо. Ние говорим, за да кажем нещо вярно за това външно, а и лъжем поради същото основание. Да, но има не малък проблем идеята за «истина». Този проблем е, че тя означава две съответствия, които вървят заедно, но не са едно и също и могат да се различават. Първото от тях е, че нещото, за което става дума, съществува, а второто е, че има определени качества и прояви, които правят от него да бъде то, а не друго. Към което се добавя и тази проява, че независимо от думата, с която се изказва, то е и повече неща. При това те не са вътре в него, а са и разместени така, че част от едно образува с част от друго трето, което е и в двете. Така се добавя и тази проява на неговата истина, че вярното на това нещо е съставено от различни верни, които по подобен начин като нещата, които го съставят, не са само едно в друго, а са хем свързани, хем разместени. В това е и проблемът. Да не би идеята за истина да не изразява тази преплетеност, а да я прикрива? Което впрочем е проблем и на истинните съответствия, които се пораждат от всички съществителни имена. Няма по-труден въпрос от този за истината. По него има много отговори с дълъг ред терминологични названия, които уточняват идеята или я поставят под въпрос. Има и стабилна не само редова практическа, но и научно-философска позиция, че истината е дума, която не означава нищо определено. Същевременно голям брой стари идеологии са отговорили твърдо истинно на важни въпроси. Проблемът не е в тези отговори, нито в това, че редовите хора ги ползват, а в повсеместната нужда от истина и в това, че няма моменти на говорене и правене, в които истината да не е твърда гледна точка. Въпросът не е само за истината, нито само за значението и на тази дума, и на всички останали съществителни имена. Става дума и за значението на всичко казано и написано, т.е. за референтната ефективност на човешката реч. Защо този проблем? Общият отговор е лесен. Защото живеем във външен свят, за който мислим и говорим. Очевидно щеше да бъде по-лесно, ако мислехме и говорехме само словесно за този външен свят и той не пораждаше в нас и чувства, и представи. Но не само е така, ами се добавя и това затруднение, че те, първо, постоянно се свързват с това словесно, а и, второ, бидейки заедно с него нещо вътрешно, веднага стават нещо външно, когато мислим или говорим за тях. Досегашната наука, а и досегашното редово разбиране, вярват в отделността на действията говорене, мислене, разбиране, чувстване и представяне. Аз се опитвам да убедя в това есе, че те са нещо отделно само парадигмено, а иначе в по-реален план всяко е свързано по различен начин не винаги с всички, а веднъж с едни, а друг път с други. За тази променяща се свързаност не е лесно да се мисли и говори. По-лесно е да се мисли и говори за всяко поотделно. Не е лесно и друго - да си представим, че вътре в речта думите произвеждат словесни предмети-корелати на съществуващи или несъществуващи външни предмети. Такъв е случаят и с думата «истина» в човешката реч. Тя като че ли няма външен предмет, който да й съответства но, както е и при всички останали съществителни имена, поражда словесен предмет. Естествено този словесен предмет на истина повлича към търсене на външно, което му съответства. Какво би се установило? Че, от една страна, няма такова външно, но, от друга, има, което обаче не е лесно да се посочи и назове. Във всеки случай това не е невидимата голяма истина, изречена от велики като Буда или Исус и вестена от тях и пророците им. А какво е? Прилича на онова, което казах за науката. Външното на истината, което естествено се нарича истина, е нещо като бавно нарастващо петно върху лицето на земята и частта от вселената. То е своеобразна смесица от знания и решения в човешката среда. Естествено, че не е изключено някакво космическо премеждие да го заличи. Дори е сигурно, че това ще стане, когато нашето слънце избухне и угасне. Както е доста сигурно, че такова петно би възниквало и другаде, а и друг път дори вселена да е само временна случайност. Защото, така или иначе, ние не разполагаме с реч, която е в състояние да различи случайното, но дълговременно от вечното. Но все едно, сега за сега това, за което говорим, че е истина в единствено число, е далече от съответствието, към което ни влече нейният възможен словесен предмет. Думата «истина» обаче не е само този словесен предмет, който тя означава.
Те е и подлог в нашите «е»-изречения и още по-често е предикатно име в тях, което се отнася към подлози. Това словесно отнасяне е модел за отнасянето към външното, което наричаме рефериране. Или може би е обратно – то е модел за вътрешното отнасяне на предикатно име към името на подлог. Но което и да е модел за другото, е ясно, че те са свързани, защото реферирането към външно има много нива и прояви, на които съвсем очевидно помага нашата реч. Между тези прояви е и това рефериране, което е наречено кореспондентна истина. Аз вече го поставих под въпрос с твърдението, че думи като маса посочват не само тази маса, но косвено и реалния, и идеалния клас от маси, които естествено не са посочими. Казах обаче и това, че нещото може да не е посочимо, но да съществува. Кореспондентна истина е вярно название и в този случай, особено ако това е уточнено. То обаче е неточно, когато подмамва, че масата е само маса. Защото тя е и други неща, и то не само когато те са външно свързани с нея и образуват заедно по-едър предмет. Масата е и други неща, които влизат в нейния състав. На първо място тя е и по-общо човешки предмет, който съществува не само абстрахирано от толкова много предмети, но и коефициентно вътре в тази маса. Което означава, че във външния посочим предмет има и друго вярно, което не е посочимо и което е именно това – просто предмет. Същото се отнася и за толкова обичания и често даван от учените пример за фактите. Те са обикновено нещо случило се, някакво събитие. То е уникално при близък поглед. Най-малкото поглеждане по-отстрани показва, че е многосъбитийност, сведена до едно събитие. Така кореспондентната истина на този факт се оказва множествена, ако мислим за него не парадигмено в единствено число, а множествено като за многозначно име, с което се означават насложени едно върху друго повече събития. Показах, че т.нар. кореспондентна истина е само неточно наречена проява на като че ли по-точно наречената референтна истина. Но и този епитет не е особено точен поради факта, че като отношение на две страни – на една, която разбира, и на друга, която е предмет на разбиране, превесът в епитета е на първото, и то не точно на разбирането, а на отнасянето, с което започва едно разбиране. Но това е нормално, защото езиковият знак на епитета естествено има по-тясно значение, чрез което се означава друго по-широко означавано. При всички думи е така – те са двойности, чрез които се излиза в реалността. Освен че сочат нещо външно, езиковите знаци са устроени и вътрешно знаково, в което едно означаващо означава вътрешно означаемо. Така те един вид се упражняват за външната референция с предварителна вътрешна. И понеже всичко човешко е подмолно словесно, боя се, че това, което казвам за езиковия знак, че отнася не само за него, а изобщо а знака. Това е и недостатъкът на знаковите теории, че те обикновено не правят разлика между парадигмената постановка за знака и неговата употреба, която е комплицирана и е и вътрешно знаково устроена. Ако нещо съществува, но по начини, които изключват показването, добре - така се сочи неговото съществуване, без да се уточнява какво е то. Но как да се нарече соченето на нещо, което изобщо не съществува и по което в човешката реч се поражда словесен предмет без съответствие с външен предмет? В гледната точка на истината би трябвало да има название. Тази истина би трябвало да се нарече модална. Такава е и истината на току-що казаното. Ясно е защо й казваме така. Защото назованото не съществува, но би трябвало да съществува. Казваме на тази истина «модална» и поради друго по-общо - за да обхванем всички модалности от моженето, биването, трябването и желаенето до пълното идеално, което не съществува, но е нужно да съществува, защото то е налице в човешките действия, мисления и говорения. Какво впрочем представлява т.нар. модална истина? Всяко казване се занимава с нещо съществуващо, за което твърди, че е такова, затова и обикновено го изразява с фраза-определение с глагол в изявително наклонение. В това казване обаче се добавя конотативна модалност в смисъл, че визираното по-скоро трябва да е такова, въпреки че не е, а и трябва да съществува, въпреки че не съществува. Това е обичайно при почти всички казвания, също и при научните, които постоянно смесват референтната и модалнатата истинност. Сигурен белег за това смесване е, че макар и във всички езици да са налице модални глаголи за изразяване на изброените модалности, те често не се използват, а значението им се имплицира в глаголи в изявително наклонение. Което придава реторическа двусмисленост на човешкото казване. Тя е нещо функционално, тъй като и при назоваването на едно реално нещо, а и при неговото разбиране освен че се има предвид, че съществува, то се и доправя, а често и се прави наново, като при това се внушава, че това доправяне-правене е завършено. Следващата четвърта проява на истина трябва да наречем парадигмена. Това са образците, с които разполагаме в съзнанието си благодарение на езика, който говорим, и опита, с който разполагаме. Ние разбираме света и случващото се посредством думи-класове, опозиции и прочие категории. Те приличат на празни инструменти, които се пълнят със съдържание в момента на разбирането, но не е така. Те са и пълни с предварително разбрано, отбрано и подготвено да послужи и в този смисъл са и схеми с минимално съдържание, което влече към попълване. Това парадигмено не е само в речта, която оставя и паметни следи в съзнанието ни. Това парадигмено е и в света и в онова по-конкретно, което възприемаме. А там то какво е? Не е посочим предмет, а нещо коефициентно с неясно съдържание. Разбира се, това разделяне е само парадигмено вярно. Това т.нар. коефициентно в света и другото парадигмено в речта и съзнанието са потенциални отделности. В актуалността на нашите възприемания, мисления и казвания те са свързани. Затова и не различаваме парадигмите от самото реално. Което обаче не само служи, но и обърква. От тук и евентуалната полезност на идеята за т.нар. парадигмена истина при условие, че не я смесваме, доколкото може, с едно или друго реално проявление на истина, в което тя е само съставка. В това изброяване на различните прояви на истинност достигаме и до петата т.нар. ситуативна истина. Тя също е аспект на случващата се референтност. Ситуативната истина е проява на реализъм и зачитане на случващото се тук и сега означаване. Тя не прогласява в твърденията с глаголни форми в изявително наклонение, че казаното е вездесъщо вярно, а казва, че то е вярно в този момент и за тези слушащи и говорещи. Основното възпрепятстващо вездесъщо вярното е това, че всяко вярно е съставено от повече верни, които са с различна дълготрайност. Естествено, че между тях има и такива, които траят наистина дълго и изглеждат вечни. Проблемът е, че, бидейки повече, тези истини са насложени знаково. Евентуалното им отделяне е свързано с не малко трудности, но, така или иначе, то завършва с достигане до проста неразложима по-нататък единица, вярна единствено и само парадигмено. Което между другото означава и вярна като слаб, макар и доста широко разпространен коефициент. Не може да се отрече, че тези т.нар. прости парадигмени единици са между най-силните аргументи, които подкрепят вярата, че истината е една и вечна. Възможното по-добро слово Не случайно казвам «по-добро» и «възможно». Избягвам внушението за «най-добро», а и твърдението, че има най-добро слово. Има и второ основание да избера тази формула. Бидейки за нас, т.е. можейки да ни направят и по-добри, а и да бъдем по-добре, всички неща в света се делят на повече и по-малко ценни. Поради същото те се делят и на по-добри и по-лоши в сравнение с други неща. Което отвежда и до непосредственото съседство на едно нещо с друго подобно или различно, което го допълва и усилва. Така е и при реалното слово. То се допълва и усилва външно чрез другото на някакво правене, но се усилва и вътрешно чрез словесното правене в хода на това слово. Така е и при разбирането, което непременно спира до полезна истина не само защото тя е полезна, но и защото е и евентуално по-дълготрайна. Така и едно слово може да бъде добро в тази ситуация, но може да бъде такова и в повече ситуации, т.е. и по-дълготрайно. Именно за такова по-добро слово става дума във финала на това есе. Кои са неговите белези? Преди всичко то осъзнава своята ситуативност, т.е. че истините в него зависят и от собствената му нагласа, но и от външните обстоятелства в момента на неговото протичане, които са в унисон с тази нагласа. На второ място е това, че възможното по-добро слово не цени само по-тънкото различаване, или само т.нар. уедряване, а и двете, като ги ползва променливо с оглед на нужното да се каже. На трето място възможното по-добро слово не остава в определен дискурс, а го променя. А и по-нататък, както не смята, че има най-добро слово, не смята и че има най-добър дискурс. Възможното по-добро слово разбира и друго - че всички мисления, говорения и вярвания не само разбират нещо външно на фона на някакъв свят, но и удвояват нещото и този свят, с оглед и на проектиране. Това слово разбира, че такова удвояване става и със самите разбиращи независимо дали те разбират нещо външно, или разбрат разбраното от друг. Като при това е ясно и друго - защо стават тези удвоявания. Защото така и нещата, и светът, и самите разбиращи се променят с оглед на евентуално по-добро. Това слово следва и необичайното правило, че едно и също е добре да се казва и по повече начини, за да се каже по-добре. Което «по-добре» и по-точно, има два смисъла. Първият се съобразява с означаваното външно. Именно от него идва тягата едно и също да се казва по повече начини. Но то има и втори смисъл – на ясно и недвузначно твърдение, което се прилага и служи като модел при повторно разбиране. Така че «по-доброто» се оказва веднъж кратко и недвусмислено и втори път по-дълго, ползващо синоними, синонимни фрази и повече определения. То естествено прави и трето – редува ту едното, ту другото. Дали това не създава проблем? Създава, ако смятаме, че едната от двете постановки е по-вярна от другата. Но не е така. Първото е или факт без фон за цял свят, или е едносмислово парадигмено положение. И двете се приложими. Когато се прилагат, те довеждат до последствия, които поставят под въпрос и факта, и простото парадигмено положение. Това заставя приложилия ги да постъпва и по друг начин и така на дело да потвърждава другата по-сложна истина. Но, така или иначе, той не разбира какво се случва и само установява, че светът и фактите, както и светът и простите принципни положения не съвпадат. Другото сложно положение не може да се прилага. То обаче е модел за свят и в този смисъл е вярно. И все пак е само по-вярно. Затова и тегли към подобряване чрез още по-пространен текст. В този текст обаче се изпада в превес на едно от повечето, които са свързани в това положение. Такъв превес претърпява особено т.нар. цял свят, на чийто фон се разбира нещо. Той се оказва среда за свързване на разбираното нещо с други неща. Те отначало са по-малко, но колкото повече се разширява този свят-фон, толкова повече стават и те. Така това вярно постепенно набъбва, което между другото става за сметка на други неща и страни, които биват загърбвани. Именно в тази насока са верни големите литературни текстове и добрите филми. Те ни служат отлично, но и заблуждават, защото са своеобразни избори на едно за сметка на друго. Кой е проблемът? Той е, че и всеки от нас носи в себе си такъв избор, който обаче никога не съвпада точно с онова, което той чете и гледа. Затова освен че чете и гледа, този всеки не рядко започва и да пише. В някои случаи някой успява да изрази своя фонов свят и да изпита удоволствие от това. Но, така или иначе, нашите фонови светове са и с различен обхват, а и пулсират между по-обхватно и по-свито. Четем, гледаме филми и пишем, за да нагласим по-добре фоновите си светове, та те поне временно да придобият по-широк и по-постоянен обхват. Но, така или иначе, това е двойно невярно, защото и съвсем широкият обхват, и неговата постоянност са идеализации. От което следва и относително по-вярното действие на нашите събирания в пунктовете, в които можем щастливо да срещнем своите различни светове. Те са два - истините на неусложнените факти и на простите парадигмени положения. Простото парадигмено е толкова безспорно вярно, колкото безспорно верен е и отделният факт, който трябва да се уважи и да не се променя. А това променяне непременно се случва, когато тези факти започнат да се разбират на фона на цял свят. Така че не са маловажни двата въпроса, които се повдигат - дали и при първото на безспорния факт няма също свят и ако има, каква е разликата между него и другия свят, за който твърдим, че е цял. Да, има свят и при първото. Той е практически нецял и представлява среда-набор от различни вещи-думи, идентични на себе си и подчиняващи се на простата логика на непротивореченето. А какъв е т.нар. цял свят? Различен. В него човешките думи и нещата съвпадат и не съвпадат, като и двете са функционални в речта, която и назовава, и моделира нещата, а и техния свят. Което означава и това, че в този цял свят се създават и реално, но и само речево, и неща, които съществуват, но и неща, които са проектирания за евентуално ново, което да се вреди във вече съществуващото. Така че в този смисъл знаменито казаното от Ницше, че всички факти са интерпретации, е вярно в смисъла на т.нар. цял свят, но не е вярно в смисъла на практическия недвусмислен свят на фактическата истина. И там е проблемът – че истинностите или системите на истина са две и зависят от двата свята, които ги определят. Макар външният свят да е един, има и построяван от нас практически очовечен свят, който ни улеснява, но който по необходимост удвоява света и истинностите. Ние живеем поради нашата нужда в двоен свят. Редно е да разбираме функцията на тази двойност. По подобен начин е редно да разбираме и функцията на друго като че ли още по-често сдвояване, което става в нашите научни и редови говорения. То е проявено в един вид едновременно обсъждане на две неща – и на това, което е конкретният предмет на това обсъждане, но и на начина, по който то протича. Всяко добро казване на нещо, колкото и точно да го визира, обсъжда по-малко него и повече парадигмата, с която го обсъжда. Затова и споровете по същество - и в науката, и във всекидневността, не са толкова за самото обсъждано, колкото за начина на неговото обсъждане. Но защо? Защото в начина или в парадигмата, чрез която се обсъжда, се визира не само обсъжданото, но и другите неща, с които то е свързано. Щеше да е по-лесно, ако те не се променяха и не ставаха ту повече, ту по-малко. Затова обсъждането полага, че те са определен набор. Именно този набор се фиксира косвено от онова, което наричаме парадигма. Парадигмата освен инструмент за разбиране е и модел за свят. Тя е и мрежа от неща, в която участва и нещото, ставащо предмет на обсъждане. В този смисъл парадигмите са и нещо вече разбрано - в тях става дума за набор от предварително означени неща. Така е. Въпреки че обсъждането е за едно нещо, то трябва да се представи и свързано с други неща в модел за свят. Същото трябва да се каже и за по-сложното на нещото, което наричаме тема. По-доброто обсъждане на една тема става, когато тя контролирано се положи в мрежата на повече теми, т.е. косвено се положи в структура-модел за свят. Затова и във възможното по-добро слово представеното с една дума е добре да се представи и с повече думи-синоними. Което означава, че построеният словесен предмет в това слово се раздвижва и представя преобразуващо в преход към други предмети. Това може да отговаря и на случващото се с външния предмет, който се обсъжда, но може и да се разминава с него. Така че това възможно по-добро слово би трябвало да се справя и с двете. В тази връзка възможното по-добро слово би трябвало и да разбира, че няма и не може да има такава парадигма за разбиране и значи такъв фонов модел за свят, който да отговаря на външния свят веднъж за винаги. Какво може? Може те двете да отговарят донякъде на външния свят в момента на това говорене. Но, така иначе, и това е идеално положение. Защото в хода на това слово няма как да не се променя пулсиращо и парадигмата-модел вътре в него, а по същия начин и самият външен свят. Затова и тази парадигма-фонов модел за свят е повече инструментално отколкото реално положение. Единственото, което може, е, да има съгласие, че тя послужва тук и сега на някакви всички, които участват в разбирането на това слово и които приемат то да е такова не изобщо, а именно тук и сега. Е, възможно е някои парадигми-модели за свят да служат по-дълго от други. Което не означава, че те са по-верни, а само това, че са се задържали в по-дълга употреба. Този финал е нещо пожелателно и в този смисъл представя идеално положение, което е само далечна цел. Но, така или иначе, това търсене на словото с по-добри възможности няма да престане. Може би защото няма такова слово или защото откриването му е трудно, а може би и защото всичко човешко е такова винаги само в сравнение с друго.
|
|
Коментари по темата |
|
Първата ви бележка - „външното не само се сочи, но се и прави“ - ме връща отново към темата за платонизма. Всъщност вашата теория за истината предполага, че светът не само Е, но и СТАВА. Същото предполага по знаменит начин и Платон, търсейки, в диалога „Софиста“, компромиса между Парменидовия възглед, че битието е нещо цялостно, неподвижно и идентично на себе си, и Хераклитовия възглед, че битието е в постоянна промяна, в постоянно ставане и различаване от себе си.
Втората ви бележка – че изказването на истината върви със „съобразяване с фоновия свят, за който става дума“ - ме подсеща за нещо, което преди време Димитър Вацов казваше в едно от обсъжданията тук, във форума. То беше общо-взето това, че истината е не само онова, което се казва, но и онова, което МОЖЕ да се каже, при положение че светът е такъв и такъв. В този смисъл истината е не само някаква пропозиция, но и някакъв дискурс (в по-тесния смисъл на думата „дискурс“ като обществен езиков праксис).
Приемам и двете бележки и ви благодаря за тях! |
Тема № - 98 |
Коментар № - 7701 |
|
Георги Гочев - 2014-02-03 18:05:48 |
|
|
Е, браво, Георги! Това вече е истински разговор. Но аз твърдя в текста, че кореспондирането или реферирането не са единственото условие за истината. Това кореспондиране или рефериране е така усложнено, тъй като външното не само се сочи, а и се прави. Има и второ условие за истината и то не е граматическо и вътрешно словесно – съобразяване с фоновия свят, за който става дума. Зависи дали имаме предвид практическия едносмислов свят, или другия отворен, сега го наричам и хипотезов. Иначе истината си е изказване, но съществуващото и само по себе си, и с определени качества, никога не е именно то без фона на света, от който зависи. Това, което казвате, е вярването, правещо първия практически свят – че нещата са си сами по себе си. Но те и тогава не са сами по себе си, защото вървят заедно с това вярване и значи с идеята, че всяко нещо е само по себе си в света. Та това е хлъзгавото, за което говорите. Тъй че истината и нейните видове не са зададени нито в граматиката, нито в традиционната логика, а е работа, в която те участват. Но благодаря! |
Тема № - 98 |
Коментар № - 7700 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-03 15:27:55 |
|
|
Благодаря ви за отговора. Нека обаче да се опитам да кажа по-точно какво съм имал предвид в предишния си коментар. То засягаше темата за т.нар „отворено понятие“. Та това, което исках да кажа, беше, че поради голямото обилие от нови и нови материални неща (вие също го споменавате в коментара си), поради сложните мрежи на общуване и най-вече поради огромния брой говорители, които имат, поне на думи и на идеология, правото на своя собствена истина за света и за смисъла на щастливия живот, ние имаме усещането, че живеем в безкраен разговор по въпроса „Какво означава това?“. Наясно съм обаче, че това е само усещане. Че в действителност знаците и образите на нещата са много повече от истините, които стоят зад тях. И че едното често се обърква с другото.
Защо се обърква? Прочетох отново казаното за „удвояването на света“ и виждам колко точно е то и едновременно с това хлъзгаво. Ще се опитам да го разчленя. Та, най-напред, какво е истината? Истината е изказване. Изказване за какво? За нещо. В какъв смисъл за нещо? В смисъл, първо, че то съществува, и, второ, че съществува като някакво. Дотук добре. Прочитайки по-горе пасажа за видовете истина, си помислих, че всъщност цялата тази особена теория за истината е облегната на теорията на езика. И че различаването между видовете истина вече е налице в граматиката на повечето индоевропейски езици. Напр. т.нар. „референтна истина“ се съотнася формално с индикативното наклонение на глагола, т.нар. „модална истина“ с конюнктива и оптатива, а т.нар. „парадигмална истина“ с императива.
Да, обаче и в граматиката, и в традиционната логика истината се мисли като отношение на съвпадане между изказването и предмета на това изказване. Тук е наистина голямата добавка, която, следвайки някои семиотични тези на Пърс, прави проф. Богданов. Че истината е всъщност отношение между изказването, предмета на това изказване и неговия образ, изработен в речта. Сиреч, в акта на реалното говорене изказването засяга не един, а два предмета, не един, а два свята – един външен спрямо речта и друг, който е негов образ, построяван от речта. Съответно, когато казвам, че нещо е някакво, съвпадането между моето изказване и външния предмет и съвпадането между моето изказване и вътрешния, словесен предмет не е едно и също. Затова и мога да кажа с изявително наклонение, че „В България има парламентарна демокрация“ и в същото време да казвам, със скрити в индикатива оптатив и императив, че „Ми се иска в България да има демокрация“ и „В България трябва да има демокрация, защото това е най-доброто за нея“. |
Тема № - 98 |
Коментар № - 7699 |
|
Георги Гочев - 2014-02-03 14:01:42 |
|
|
Като твърдя, Tree of Life, че текстовете са винаги уникално случване, т.е. че са събития, които не могат да се повторят, имам предвид по-добрите текстове и по-точно това, чe като особени редове от по-малки смисли, пораждащи техния голям, те не могат да се случват повторно. Разбира се, веднъж случили се, тези текстове трябва да се разпространят, за да им се случи и да бъдат разбирани. Това става по различни начини, защото те се разбират от различни разбиращи. Някои при това разбират по няколко пъти един и същ текст, при което той се разбира различно. Но, така или иначе, тези случвания са две – при създаването на текста и при разбирането му.
Ето сега вие с Георги Гочев сте прочели по-пълно заглавния текст, разбирате го до добрата степен да се питате за основното и да го прилагате. И макар, че разбирайки, и двамата търсите образците и стигате и до “Федър”, отговаряте по различен начин за подобното и различното. Вие казахте едно, после променихте, а сега питате и същевременно отговаряте. Георги Гочев отговаря не само за ”Федър”, но по-общо за Платон, като противопоставя тогавашното крайно и сегашното безкрайно. Това е съвсем точно като начало. Да, но не и като продължение. Защото днешната истина не е безкрайна.
В заглавния текст твърдя, че тя е двуистинна и се дели на ясно и точно парадигмено и фактическо и на друго, в което то се поставя под въпрос. Ясното и точното парадигмено и фактическо не се различава от Платоновото разбиране. Платон вярва в съществуването на парадигменото, което смята, че определя и фактите, и събитията, докато днес се вярва в еднозначността на думите и фактите и тяхната способност да съвпадат с нещата, които означават, поради практическото полагане, че живеем в свят с ясни смисли. То ни служи във всекидневния свят и не ни пречи, когато този свят се отвори и еднозначните парадигмени и фактически истини станат многозначни и повечеистинни.
Разбира се, не може да издигне преграда между едното и другото и те не рядко се смесват и объркват. Постмодерната ситуация се опита да внуши, че сегашното поставя под въпрос самата истина. Не е така. Става дума за два типа истинност. Втората на многозначното и подвижнопредметното разбиране настава, когато практическият свят се отваря и става хипотезно голям. Което не означава, че светът е такъв, нито че практическият едносмислов свят, в който живеем, е неверен. Не че отвреме-навреме някой не примъква в него аргументи от отворения свят, особено пък когато те му са нужни, за да си оправдае безобразията. Нищо не можем да направим срещу това.
Можем само да го изобличим, като кажем, че ако някой е казал “а” по темата за отворения свят, трябва да каже и “б”, и “в”. Това и правя в моите заглавни текстове, стремя се да изложа какво става, ако едно разбиране протича изцяло по втората писта. Затова и се боя да не би вие, Tree of Life и Георги, да решите, че ето това е истината. Не го правете. Както съм казал в заглавния текст, съществуваме не в едноистинен, а в двуистинен свят, и то не за да сменяме едната с другата истина, когато ни хрумне. А ако все пак го правим, трябва да сменяме и ракурса на световете, които определят тези истинности.
|
Тема № - 98 |
Коментар № - 7698 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-03 11:00:32 |
|
|
Въпреки че написах - не съм сигурна дали "Федър" има наистина някакво значение за сегашния заглавен текст. Все пак самата част за словото във "Федър" - постъпва по същия начин спрямо първата част в диалога - демонстрирайки връзката между това, за което се говори и парадигмата, с която се говори. В случая "Федър" вече не е парадигма, парадигмата е сменена с парадигмата на заглавния текст тук. В същото време текстът на професор Богданов не остава само в инструменталния си дискурс – той оставя място за случване и така бележи и своето превръщане в реалност. Затова - дали имплицитният "Федър" не е само една уловка, същата като експлицитния Пърс - над които се случва реалността на самия текст. Какво означава, че един текст е случване? За кого се случва той - за автора си, за онзи, който го разбира - за свързването на парадигмите, които правят неговата реалност? Нали и реалността - ако я отделим и гледаме на нея като на реалност - ще се превърне в парадигма. Именно затова вече във втори текст - искам - освен да потърся случването в текста - да попитам къде стои неговият човек, който е връзката с неговото тукашно сегашно. Ако стане така, че всички забравим за "Федър" - какво ще бъде случването в този текст. Днес си мислех за това, че "Федър" го спира. И, че още няма отговор на въпроса – какво прави този текст външно?
Според мен - той не просто казва, че основното, което словото прави е "словесен корелат на външен предмет с оглед на неговото подобряване в идеален план". Акцентът не е толкова върху словесния корелат, удвояването също не е заради него. Акцентът е върху идеалния план – защото той е практически и именно от него тръгва проектирането - именно той е удвояването - другият план.
Днес и аз като г-н Гочев почетох различни други неща и се върнах към ето този (незабравим) откъс, който, уж художествено, но и силно рефлексивно - казва как се прави замлъкването - затова го публикувам - за да изостря проблема на случването в опозиция. Понякога е възможно и именно истината на реалността тук и сега, противно на очакванията, да спира идеалното: “в един момент многостепенното правене на голям друг свят отстъпва на истината на една реалност тук и сега, усилена с тукашно-сегашно невъзможно. Стилистическите последствия са видими. Стихотворенията се скъсяват, също и фразите, образите като пробиви на по-силен глас се обаждат в потока на нарочно негладко прозаическо изреждане без патос. Отпадат препинателните знаци. Старото размразявано с поезия мълчание, издигащо се от образа през фразата към дългото стихотворение, става низходящо...от изречението през думата, сричката, вокала, консонанта и непроизносимата буква то стига до пълно замлъкване.” |
Тема № - 98 |
Коментар № - 7697 |
|
The Tree of Life - 2014-02-02 19:27:46 |
|
|
Прав сте за т.нар. „отворено понятие“. А че всяко понятие е такова, се усеща наистина най-добре от Платоновите диалози, в които постоянно нещо, на пръв поглед едно и също, се казва по нов начин. Така е и в диалога, по който работим през този семестър - „Държавата“. За справедливостта най-напред се казва, че е един вид спокойствие, че не си извършил нищо несправедливо през живота си, после се казва, че е това да отдаваш всекиму дължимото, после, че е онова, което по-силният смята за полезно, после, че е това всеки да си върши своята работа, после, че е ред и хармония между нещата, които трябва да управляват, и онези, които трябва да бъдат управлявани, и пр.
Разликата е в това, че Платон все пак е смятал това „и пр.“ за крайно, докато за нас, натоварени с претенцията да бъдем модерни, то е някакси безкрайно. Защо го е смятал за крайно? Защото, изглежда, е вярвал, че има такова нещо като постижима трайна истина – самата идея за нещото, която напълно съвпада с неговото понятие. Но вярвал или не, диалогът е компромис между отварянето и затварянето на онези теми, които се обсъждат. Кое предизвиква затваряне? Усещането, че е достигнато по-близо до достатъчно общ смисъл – такъв, който обединява участниците в разговора. Кое, съответно, предизвиква повторното отваряне? Най-често явяването на нов персонаж в разговора, който върви с някаква категорична своя истина по обсъждания въпрос. Или, иначе казано, преминаването в друга житейска ситуация.
В текста върху „Федър“ сте казал нещо изключително точно: че в хода на диалога обикновено не само се достига до някаква по-обща истина, ами посредством нея се достига и до разбиране-парадигма за по-свързана общност и по-цялостен свят. Там обаче, в статията за диалога и трактата, като че ли не е казано, че този свят е работна проекция на нашия. Това сте го допълнил ясно сега и съм убеден, че то не е без връзка с факта, че през изминалите, в периода между двата текста, повече от 20 години сте се занимавал както с правене на текстове, така и с правене на свят, в който толкова различни хора да живеем някак по-свързано. Не може да се каже, че този университетски свят е идеално завършен, но не може да се каже, че е и съвсем незавършен. Същото е и с текстовете.
И все пак текстовете имат тази все още незаменима външна опора на книгата. Веднъж написани и публикувани, те са завършени, разговорът трябва да спре и да се премине в друг. Известно е, че това е предизвикало лошото отношение на Платон към писаното слово. Но и той, изглежда, вече е трябвало да пише и публикува онова, което е мислел. Може би за да го запази по-добре, може би за да го разпространява по-добре, може би за престиж – кой знае. По-важното е, че благодарение на жанра диалог е намерил начин тази отвореност на словото да продължава и в записания текст. Но диалогът може да бъде много видове, между които и диалогът, скрит във формата на един вид пропедевтичен трактат. Всъщност, като си мисля, „Говоренето като действие“ и „Научното и редовото говорене, проявите на истината и възможното по-добро слово“ са такива диалози във формата на пропедевтични трактати. Това май беше и един от белезите на доброто слово – да се мисли и пише в такива смесени жанрове. |
Тема № - 98 |
Коментар № - 7696 |
|
Георги Гочев - 2014-02-02 17:25:22 |
|
|
Благодаря на Tree of Life и на Георги Гочев за много подробното обговаряне на текста. Така е. Опитвам се да придам по-рефлексивен вид на Платоновата херменевтика. Вече дълги години скрито казаното в диалозите на Платон, изказано от мен, да придобие все по-разгърнат вид, но и да бъде казано по-ясно. Не съм го постигнал. Защото онова, което е редно да се каже, постоянно се случва в нов ред. Затова и твърдя, че всички текстове се случват и че никога не могат да се подобрят веднъж за винаги. Ето и сега в отличното изреждане на Георги кои са важните теми не виждам тази, която се опитвам да направя силна – за т.нар. отворено понятие, представящо отворено нещо естествено несъвпадащо с понятието. Какъвто е според мен случаят с всички понятия.
Благодаря на Георги за съвета в книгата да остане “За говоренето като действие”. Ще остане. Сега се мъча с именно него в двете посоки – да не отпадне казаното там, но неказано в сегашния заглавен текст и да се добави онова, което не е било редно да се пропусне. Като това какво прави говоренето. То прави основно словесен корелат на външен предмет с оглед на неговото подобряване в идеален план. Но е така. За да се разбере един текст по-пълно и точно, е нужно доверие, почит и дори любов. По парадигмата, в която съм повярвал, е нужно и прехождане, в което има място и за по-топло забелязващо пропуски и недостатъци безразличие.
|
Тема № - 98 |
Коментар № - 7695 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-02 10:21:52 |
|
|
Публикувах коментара си и видях коментара на г-н Гочев, с когото сме стигнали до едни и същи неща чрез различни фонове за цял свят. Хубавото е, че съществува и научно доказателство за това, което си представих като продължаване на възможното по-добро слово. Всъщност текстът на професор Богданов е като онези парадигмени положения, които са схеми с предварително съдържание, построени така, че да изискват попълване – а от това е и вече нещо друго, различно от парадигмата, различно и от обособения текст – свързано и с други текстове и излизащо извън текстовостта. Най-важното на този текст, според мен, е именно събитието – разговорът остава отворен за друг, който става част от събитийността. В текста - новото и изискващо специално внимание, е кореспондентната истина, именно заради нейната свързаност с примера относно събитието и многосъбитийността. Примерите за събитийността и удвояването на света – според мен – са нещата, които заместват рефлексирането и репрезентирането, и те извеждат разбирането на този текст на един вече по-различен етап – категорично пренасяйки методологията на професор Богданов от литературната интерпретация в прякото разбиране на реалността. Т.е. – става въпрос за друго измерение – в което е важно отделното човешко същество с неговото време и смисъл и свързването му с големите пространства и време – но този път – всичко е оголено до кокал: човешкото същество си има работа с големи реалности, а неговият инструмент за разбиране - парадигмите - е най-динамичното, бързо преобразуващо се и неовладяемо нещо. Интересно е и друго – начинът, по който двамата с г-н Гочев сме разбрали доста различно рецептата на възможното по-добро говорене. Поздрави за добрия исторически преглед! |
Тема № - 98 |
Коментар № - 7694 |
|
The Tree of Life - 2014-02-01 18:54:24 |
|
|
Чета текстовете на професор Богданов, търсейки в тях „фона на някакъв свят“, ако го намеря, текстът започва да се чете като от само себе си и придобива онази свързаност, която прилича на сюжетността. В тази посока, този текст е по-особен, защото той в действителност успоредява словото и събитийността, когато пряко говори за кореспондентната истина, но и когато прави големите си примери за реалност. Такъв пример е и рецептата за възможното по-добро слово -
1. Да осъзнава своята ситуативност
2. Да различава и да уедрява в казването
3. Да променя дискурсите
4. Да не спира никъде завинаги
5. Да проектира
от която очакваме да се получи то, а се получава самото време. Възможното най-добро слово е самото истинско, житейско, протичащо, чисто време – в което всеки един отделен човек има място, подобно на парадигмата, която добре свързвайки се, се превръща в реалност. Голямата помощ, която дава този текст, е в увереността, че често пъти сюжетите, които си въобразяваме, съществуват реално. Много мислих дали да се поддам на тази възможна сюжетност и да напиша коментар именно за фоновете на световете, чрез които сюжетите на този текст се правят. Три сюжета – първият на „парадигменото и реалното“, вторият на „темите и моделите за реалност“, третият на „говоренето изобщо“.
Парадигменото и реалното (отделното и свързаното) са двете големи теми на този текст, които служат като фон за показването на истинската реалност – движенията на нейното свързване, получаване, превръщане в друго така, че на определени места сякаш самият текст надхвърля своята текстовост – излизайки и към други текстове и към самата реалност.
Ако външният референт е повече парадигмен и може да се посочи отделно – то това не е истината, защото истината е в неговата свързаност с другата отделност, която може да бъде употребена парадигмено – словесността – реалният план се вижда в тяхната връзка. Така се съотнасят името-субект и името-значение, говоренето и мисленето, външната и вътрешната ситуация – и те, освен че се съотнасят така едно спрямо друго вътре в своята свързаност – те се съотнасят така и в по-общия план на своята синонимност като двойки една спрямо друга.
Така парадигмено могат да се отделят и научната реч, редовата реч, литературната реч, но в по-реалния план – те са свързани. НИТО ЕДНА ДУМА, НИТО ЕДИН ПРЕДМЕТ, НИТО ЕДНО ЗНАЧЕНИЕ НЕ СЪВПАДА С ОНОВА, КОЕТО ОЗНАЧАВА ВЪНШНО. Това „външно“ – не е простото видимо външно – това външно, с което не се съвпада – е по-скоро „идеалното“, онова „пълно идеално, което не съществува, но е нужно да съществува, защото то е налице в човешките действия, мисления и говорения.“
Непосилно е да се стигне до това, че външното, с което не се съвпада, е идеалното, защото освен „идеално“ – то е и самото реално. Дали идеалното и реалното не са синоними? Това може би се потвърждава дори от факта, че можем да имаме словесен корелат за нещо, което не съществува.
Парадигменото са образците, с които разполагаме и те приличат на празни инструменти, които се пълнят със съдържание, когато разбираме – но те са и пълни с предварително разбрано. (Федре,…). И ако трябва да се върнем към говоренето – парадигмите се отнасят към самото реално така, както специализираните говорения се отнасят към говоренето изобщо.
Този първи сюжет в текста на професор Богданов отпраща към втория – този за темите и моделите за реалност. Тъй като парадигмите носят предварително съдържание – а и самият текст на професор Богданов на няколко места поставя въпроса, че всяко говорене за нещо обсъжда повече парадигмата, с която го обсъжда – се спрях на темите и моделите за реалност като парадигма.
Темата е нещо, което е синонимно на модела за реалност и на самата парадигма, което показва, че колкото и да е отделена парадигмата спрямо по-реалния план – тя все пак е един вид мрежа. Структурата от повече теми - професор Богданов я нарича „структура-модел за свят“. Става като във „възможното по-добро слово“, в което представеното с една дума е добре да се представи и с повече думи-синоними – така се преобразува мрежата на онова, което е било назовано с „парадигма“, преминавайки в „модел за реалност“ и в „тема“, като по този начин се навързва неговата сюжетност, получава се време и се получава образ на живот. Интересното е, че моделът за свят може да бъде и фонът за цял свят – което пък, от друга страна, показва, че – колкото и парадигмено да се опитваме да постъпим, спирайки мисленето в простите парадигмени положения – възможността парадигмата да се свърже и да образува реалност – остава. Парадигмата, темата и моделът за реалност имат особено ценното качество да прехождат. В моя прочит – връзката с „темата“ преходи и към един друг текст на професор Богданов – устно слово, което ще цитирам тук буквално: „Един литературен текст трябва винаги да го четем като по-малки текстове-речи, които са организирани в него. Целият разказ никога не може да се сведе до линията на сюжета, тази линия на сюжета е с разни други неща и като се тръгне по линията на темите се вижда, че те влизат в отношение една с друга и създават онова нещо, на което той всъщност държи, а пък никога не казва за него - той държи да покаже живот.“
Няма да се спирам на най-хубавото определение за истина, което зная още когато беше кратко: „истината е модел за реалност“, означаващо прехода от едно към друго, а ще премина към третия сюжет, който си въобразих, в текста на професор Богданов - сюжетът на „говоренето изобщо“.
Тези три сюжета, които провидях в този текст – или тези три парадигми, или тези три фонови положения на мой цял свят – за първи път ме провокираха да се замисля, че може би има разлика между [фона на цял свят] и [нашия собствен фонов свят като отделни хора]. Това може да означава, че нашият собствен фонов свят като отделни хора не е чак толкова всеобхватен, колкото фонът на цял свят – и че той, спрямо всеобщото е всъщност само една парадигма. Но, от друга страна, именно това е доказателството – че парадигмите могат да се развият и свържат така, че да се постигне по-реален план. Докато, фонът на цял свят е само едно идеално положение, което, ако приемем за реално - неговата големина се свива и фонът за цял свят придобива размера на просто парадигмено положение правещо вярата, че истината е една и вечна. В действителност - [фонът на цял свят] и [нашият собствен фонов свят като отделни хора] са поредният начин, по който този текст показва как се прави реалност – чрез удвояването и несъвпадането.
И третият сюжет.
Прочетох този текст все едно зад него ясно просияваше диалогът „Федър“. Първоначално си мислех, че постъпих така, защото напълно първосигнално свързах означеното като „говоренето изобщо“ с онзи класически пасаж за „любовта изобщо“, който казва:
„Та влюбен е, но не знае в какво. И нито знае какво става с него, нито може да каже. Ами като човек, който си е навлякъл възпаление на очите от друг, не може да каже причината и не разбира, че също като в огледало вижда себе си във влюбения. И когато е край него, болката спира, както и неговата. А когато го няма, по същия начин изпитва и предизвиква копнеж, понеже намира в любовта на другия образа на любовта изобщо. Не я нарича тъй и смята, че това не е любов, а обич, но изпитва подобно желание като влюбения, макар и по-слабо – да го гледа, допира, целува и да лежи до него. И както е естествено при тия обстоятелства, това скоро се осъществява.“
Текстът на професор Богданов ме отпрати към този текст обаче и по други причини – защото и той като словото на Сократ е една палинодия, защото също като Платон представя изкуството на словото и отношението му към истината. Но и по други – това, че чрез словото, чрез словесните корелати - човек може да се намесва в света – и да го превръща в реалност. Какво казва професор Богданов за „говореното изобщо“ – че то е онова нещо, което разкрива връзката на всички видове говорения с онова редово говорене, което е общо и което освен говорене е и време, и правене – и реалност. Чрез словесните предмети човек може да проектира несъществуващото, което да се създава. Соченето на предмет без съответствие с външен предмет може да се разгледа и да се достигне чак до ейдосите на Платон, които приличат на пълното идеално, което не съществува, но е нужно да съществува. Текстът ме насочи към „Федър“ и защото парадигмите са образци, с които разполагаме в съзнанието си благодарение на езика, който говорим и опита, с който разполагаме – и то такива образци - че от една страна – го има онова предварително разбрано, което при Платон е божественото (но и „другото“ – не-своето – не свързаното с тук и сега), припомнено от душата, а от друга страна – парадигмите могат да достигнат до неразложима по-нататък единица, подкрепяща вярата, че истината е една и вечна - свивайки представата за реалност до Бог.
Текстът на професор Богданов по някакъв начин е удвояване на текста от „Федър“, той е неговата дълготрайност във времето, преминаването му в друг дискурс, обосноваването на онази втора част за словото – която се случва още вътре в неговия сюжет – но трудно се свързва. Той е и уговарянето на понятието за време, чрез уговарянето на рецептата за възможното по-добро слово. Влюбеният във „Федър“ е като редовата реч, която не осъзнава, но прави реалност, преминавайки от едно в друго. Той е и като онова съотнасяне-несъвпадане между словесния корелат и външния предмет – виждайки себе си в другия. Той е и като мисленето, вярването, говоренето, както и като коефициента на говоренето изобщо, който е внедрен във всички говорения - наричащ любовта със синоними и други неща. И поради това той е способен да проектира и осъществява.
В крайна сметка – ако успеем да си представим „говореното изобщо“ – то това означава, че също като при „любовта изобщо“ – трябва да имаме и друг. Парадигмите ни предлагат този друг да бъде Бог. А по-реалният план ни предлага този друг да не съвпада чак толкова с него, защото в сравнение с друго, всичко човешко е по-добро. :-)
|
Тема № - 98 |
Коментар № - 7693 |
|
The Tree of Life - 2014-02-01 17:03:12 |
|
|
Текстът на проф. Богданов, публикуван тук, има своя история. Струва ми се добре да припомня най-общо каква е тя, без, разбира се, да настоявам, че тя е точно такава.
Предполагам, че темата за видовете говорене и въпросът за по-добрия вид говорене са направили впечатление на проф. Богданов покрай преводите на Платон и по-специално покрай превода на диалога „Федър“, в чиято втора част се говори именно за това, кое е по-доброто слово. През 90-те тази тема вече присъства в една работа, вдъхновена от „Федър“. Тя се нарича „За стратегиите на философския текст и определимостта на философията“ и е публикувана първо като статия в сп. „Философски преглед“ (бр. 2, 1991 г.) - в специален брой, който е посветен на Платон, а после и като студия в книгата „Промяната в живота и текста“ (1998 г.). В този текст въпросът е за по-доброто философско говорене, а неговите разгледани подвидове са два – този на диалога и този на трактата. Тук т.нар. „редово говорене“ се засяга мимоходом покрай разглеждането на онова, което прави диалогът.
В „Отделно и заедно“ (2005 г.) темата за по-доброто говорене не присъства пряко, но присъства по друг начин посредством своеобразния семиотичен код, в който са изпълнени повечето от есетата. Под „своеобразен семиотичен код“ имам предвид това, че докато говори по една или друга тема, проф. Богданов обикновено прави две неща: първо, уточнява, че начинът, по който говори, не е най-добрият, но все пак е възможно по-добър от други, които не си дават сметка за това, което върши словото; и второ, като нарича едно нещо с повече думи, показва, че разбира, че неговото слово гради словесен корелат на външния спрямо речта предмет и този словесен образ на предмета, в някаква друга ситуация на говорене, би могъл да бъде друг. Това високо умение за рефлексия спрямо собственото слово и заедно с това за рефлексия изобщо върху работата на словото, е според мен онова, което проф. Богданов е взел от семиотиката. То личи най-много в „Отделно и заедно“ и в текстовете от последните години, които навярно ще влязат в новата книга.
Темата за по-доброто говорене се подхваща отново в предговора към кн. „Минало и съвременност“ от 2010 г. Текстът, който сега е публикуван в форума, дължи много на онзи текст. Там за пръв път са изброени видовете истина и за пръв път се пита за отношението между редовото и научното говорене. Кое все пак е различното между тези два текста – сегашния и онзи от 2010 г.? Формално погледнато, разликите, които откривам, са три. Първата е, че там видовете истина са четири, а тук са пет – добавена е т.нар. „кореспондентна истина“. Втората е, че там не се говори за т.нар. „удвояване на света“, докато тук то е важен, финален елемент от общата аргументация. Третата е, че там само се казва, че по-доброто слово е някакво „средно“ между редовото и научното, но не се изброяват последователно неговите белези. Тук те са изброени и ще ги повторя, защото вярвам, че те са валидни – поне за мен и за моето слово.
Та по-доброто слово е определено като: а) онова, което осъзнава, че говори в определена ситуация и че, следователно, истините, които внушава, са зависими от нагласите и обстоятелствата в тази ситуация; б) онова, което различава предмета на своето говорене от други предмети, и дели този предмет вътрешно, но и го уедрява, като се пита за качествата, които го сближават и свързват с други предмети в по-големи парадигмени класове; в) онова, което осъзнава правилата на дискурса, в който говори, и е склонно да ги променя; г) онова, което си дава сметка, че разбира нещо външно спрямо речта – нещо, налично в света, но в същото време изработва друг образ на това външно вътре в речта, сиреч удвоява нещото, за което се говори, а с него и света, в който то се намира.
По повод на последния, четвърти белег на по-доброто слово сравнявам текста, публикуван сега, с трите версии на текста „Говоренето като действие“. И виждам, че тук липсва нещо, което присъства там. Или по-точно липсват две неща. Първото е разсъждението за това как външните предмети придобиват свой словесен корелат посредством рефлексирането и репрезентирането. По-точно казано, това е разсъждението за образуването на т.нар. „динамичен предмет“. В първата част на текста наистина се споменава за рефлексирането и репрезентирането, но някак с нагласата, че читателят вече знае за тези неща и знае как се изработва словесният корелат на някакъв външен предмет. Струва ми се обаче, че извън контекста на форума, в книжната версия на текста тази тема ще остане неразбрана, ако не се добави още малко по нея.
Второто, което ми се струва, че липсва тук, е разсъждението за истината като спиране на мисълта и словото до момент, в който се приема, че външният предмет на говоренето и неговият, изработен от речта, корелат съвпадат. Тук се появява понятието „кореспондентна истина“, с което като че ли се има предвид това съвпадане. Но то би трябвало да се означава и от понятието „референтна истина“, което двойно означаване малко ме обърква. И най-сетне, ако тези две разсъждения се добавят, ще се разбере по-добре и финалното разсъждение за т.нар. „удвояване на света“. Що се отнася пък до въпроса как те двете се съотнасят с Пърсовата мисъл – тъй като специално разсъждението за динамичния предмет тръгва от Пърсовото разсъждение на динамичен обект в семиозиса – това според е достатъчно добре уточнено в третата версия на „Говоренето като действие“.
Надявам се, че това, което казвам, ще бъде от полза. Но, разбира се, то може и да няма особен смисъл, ако в книгата попадне напр. третата версия на „Говоренето като действие“. В такъв случай двата текста ще се разбират един чрез друг. Но тъй като не знам дали някой от предишните текстове за говоренето ще влезе също в книгата, предлагам добавки.
За да завърша, ще кажа като проф. Богданов, че по-доброто е по-добро в сравнение. Снощи, докато се ровех в „Минало и съвременност“, прочетох отново някои от текстовете, имайки наум възгледа за по-добро слово. И се спрях на един текст, на който до този момент не бях обръщал внимание. Той според мен има всичките по-горе изброени четири белега на по-доброто слово. Текстът се казва „Медийни настроения и светове“. Избрах го и по друга, лична причина – защото в него проф. Богданов говори с хубаво за вестника, в който пиша, но и поради това, което неговото слово с истинска лекота е направило. Първо, там проф. Богданов показва, че разбира, че този, който сега говори за българските вестници, избира да прочете един или друг вестник и поради собствената си интелектуална нагласа, свързана с живеенето му в тази страна, в точно тази ситуация в нея. Второ, той показва, че предметът на говорене – ежедневните издания, може да се разглежда изтънко, но и в по-едри типове. И трето, показва, че словесният образ на двата вестника, които анализира, само донякъде съвпада с техния външен, по-реален образ и в друга ситуация би съвпаднал по друг начин. |
Тема № - 98 |
Коментар № - 7692 |
|
Георги Гочев - 2014-02-01 15:22:20 |
|
|
|
|
|