РАЗБИРАНЕ
И ИНТЕРПРЕТАЦИЯ
![](line_500.jpg) |
|
ЗА ДУХОВНОТО. Богдан Богданов |
|
|
Темата-проблем, която ме подтикна към есето “Дървото на живота”, а сега и към този текст, е утвърдената идея, че човешката духовност е нещо по-висше от по-нисшето земно биологическо съществуване. Аз, разбира се, я променям, като казвам “човешка духовност”. Конотацията е, че духовното е отвъдно за човека и e дар божи. Което кореспондира със светската представа, че като комплексни феномени и светът, и човешкият свят са устроени йерархично като по-ниско материално, което се въздига до по-високо идеално, и като по-нисък реален живот, който прехожда в по-висок духовен. Тази йерархия е траен човешки стандарт за разбиране, който не се поставя под въпрос. Може би и поради това, че е видимо налице в изправеното човешко тяло и йерархично устроената човешка среда, а насочва и невидимия механизъм на човешкото разбиране. Така или иначе, в почти всички случаи на разбиране на нещо ние започваме и завършваме с йерархично противопоставяне между едно по-ниско сложно реално и друго по-високо просто идеално. Парадоксът е, че именно това по-добро ме подбуди да прогоня от моя речник обичайните идеи за дух и духовност, като породи и моето недоверие към обективистичното научно разбиране. Е, това недоверие приключи със сигурното убеждение, че специализираният научен език е затвор, който осигурява благото на наистина авторитетна, но симулативна заедност, която обаче непременно откъсва от възможното по-добро разбиране - от това да разбирам, каквото разбирам, като проблем и за самия мен. Но се изправих и пред втори проблем, породен от не малкото на брой дебнещи в речта ценности като духовното, за които само се твърди, че са ценности, без да се пита защо. Какъв е по-точно проблемът при разбирането на духовното? Това, че идеята, че то е проста неподлежаща на обсъждане ценност, противопоставена на неценността на материалното, телесното и биологическото, не е цялото разбиране за него, а само началото, което има и среда, а и край. В този край, както и в началото, духовното и материалното наистина могат се поставят в опозиция и да се разбират като чисти противоположности. В средата обаче това разбиране се усложнява и духовното и материалното се оказват свързани и зависещи едно от друго не само различително като чисти противоположности, но и с подобия, в които те се преплитат. Тази двупринципна среда включва и преобразуване на едното в другото и обратно и прилича на самата реалност. Докато началото и краят са еднопринципни различителни твърдения, в които няма или има съвсем малко реално. Но, така или иначе, тази истина, че вярното е един ясен принцип, се е наложила. Знаем кой е големият виновник за това. Навикът да боравим с отделни неща, наричани с отделни думи, и последвалото вярване, че нещата са само това, което са и което думите назовават добре, че масата е маса, а столът е стол и че двете не могат да бъдат нито другото, нито каквото и да е друго. Да, но езиците, които говорим, не могат да произведат безкрайно много думи, които да означат само това, което означават. Което несъмнено е недостатък на езика, но е и своеобразна истина. Като си променят корените и с добавяне на суфикси и префикси, думите стават други думи, без да се различават напълно от произвелите ги думи. Разбираме функцията на тази двойност. Тези така различни, но и подобни думи хем добре сочат нещо навън, хем по пазения в тях корен, се разбира, че нещата в света не са само отделени едно от друго, но че всяко означава косвено и друго. То може да се нарича пряко с друга дума, но се означава и косвено в променения корен. Разбира се, това не е повсеместно правило. В повечето случаи това не става. Така е и при маса и стол. Те са маса и стол, но са и домашни предмети. Въпреки че няма такова нещо домашен предмет, те го носят в себе си и както се различават едно от друго, така и не се различават в това общо, което ги свързва. Разбира се, в езика има и думи като “нещо”, които напротив означават само общото и побират всичко отделно, също и това, което не само не съществува посочимо, но и изобщо не съществува. Наистина щяхме да сме улеснени, ако това общо, което се сочи от корените, а и от доловимите етимологии, беше винаги налице и отговаряше на външната предметност. То обаче не е винаги налице, а и когато е налице, обикновено не отговаря на външната предметност. А и друго. Когато са налице, повечето коренни означавания и етимологии са вътрешни означавания, които се разминават с външното, което евентуално ще означат. Тогава те за какво служат? Те са, първо, вътрешни означавания-подготовки за предстоящо външно означаване. Второ, пораждат смисловия разнобой и двузначността, необходими при словесното означаване. Но има и трето, което е важното в нашия случай. Означават самия механизъм на свързване на два смисъла. Този механизъм е същият и при свързването на два словесни предмети в един, но и на два външни предмета в един. Ние живеем в свят, който е заразен от тази двойност. Тя е налице и в нашата дума “дух”, а и във външното, което й съответства. То е едно и изглежда едно, но това едно е съставено и подвижно. Та това е въпросът – как се е породила тази двойност в “дух”. Според мен ето така. Като всички живи същества на земята ние вдишваме въздух със състав, който ни е необходим. Това, което издишваме, е същият въздух, от който сме извлекли нужното. Редовото издишване е “издишване”, но има и последно издишване “издихание”. Това, което вдишваме и издшваме, е с материален състав, но то е леко и като че ли не е материално. Което позволява да се противопоставя на плътното видимо материално и да започне да означава струващото ни се безплътно нематериално идеално. Така с промяна в корена на “дъх” са били произведени двете думи “душа”, и “дух”, означили това идеално, но коренът е продължил да ги свързва и с “дъх” и “дишане”. Разбира се, в различните езици тези две думи са образувани от други корени, но механизмът на двойния смисъл е същият. Същото е и това, че при възникнала дума-идея тя дърпа към външен предмет, който да й съответства. Бидейки нещо идеално, тези два предмета на душата и духа във всички езикови среди се противопоставят, първо, на самото материално и всяко материално, но, второ, и на това материално, с което разполагаме – собственото тяло, веднъж обзето от душа и дух, т.е. живо благодарение на тях, и, втори път, ставащо мъртво, когато те го напускат. Бидейки две идеални неща, те могат да бъдат отделени едно от друго, но могат и да се свързват, като по-висшето на духа-разум става част от душата. Платон още се колебае по този въпрос, но в по-късната античност духът става божественото, което се вселява в нас и което ни напуска, когато умираме. Що се отнася до душите, те могат да бъдат индивидуално безсмъртни, но духът като че ли непременно се завръща в божията идеалност. Разбира се, не е лесно да се каже колко от това, което твърдя, е дело на велики умове и точно на кои и колко е по начало вложено в самата човешка реч. Но, така или иначе, изглежда безспорно, че и латинските animus и animа, и славянобългарските “дух” и “душа” са еднокоренни синоними и освен основното значение, които имат, крият в своя корен и второ значение. Което и твърдя в този текст. Не че духовното е просто дума без външно съответствие, а че външното, което му съответства, е поне двусъставна, и то променлива и разгръщаща се цялост. Затова и, като се има предвид, че всички ценности са недвусмислени положения, които не са съставени, става ясно, че това съставено духовно не е можело нито да се осъзнае, нито да се оценности. Което обаче ни най-малко не му е пречило да съществува. Има добри примери, които го показват. Като дървото, което тръгва от семе, пуска корени в земята, което е и свързано, но и отделимо от нея, а и включвано от земята и въздуха в какви ли не цялости. Имаме в погледа най-видимата от тях - гората. Но кое е духовното в случая? Механизма на това прехождане към друго, който включва и отмирането на едно в името на друго. Това духовно не е отделно от материалното, а е вътре в него като негов живот и организация, които влекат и към това и то, и те да се нарекат, за да станат това, което са. В това е и въпросът, който се повдига. Дали духовното е самото това назоваване, или то става това, което е, благодарение на него? Второто е реалният план на духовното. Казано с парадокс, духовното не е отделно от онова, което довежда до него. То е самото живеене, което мъкне в себе си и това, че то се изправя срещу себе си. Което изправяне обаче е просто отместване-разширяване на себе си. От тук и моето твърдение, че реалното духовно е самото материално, можещо да прехожда в такова материално, което започва да се разбира. В това разбиране естествено има и първи момент на пълно противопоставяне. Именно с него започва тази протичаща двусъставност, за която говоря. Но само започва, като понякога и завършва така. Както вече казах, това протичащо разбиране има и среда, в която същото става различно. От тук следва и необходимостта да се твърди, че освен комплексен феномен, духовното е и комплексна идея-знак за този феномен. От тук и другата необходимост да се схване, че двете са свързани и че, за да се разбере феноменът, трябва да се разбере и неговото знаково устрояване. При което се случва и ето какво. Понеже казваното по-накратко за феномена е по-бедно от самия феномен, в знаковата идея има опит да се улови и това несъвпадане посредством двата или трите плана в нея. В тази знакова идея има преден план на дума, представа или емоция с по-тясно значение и заден план на по-широко значение. Както не съвпадат или, по-точно казано, както полусъвпадат знакът и феноменът, така не съвпадат или полусъвпадат предният и задният план на знака. Според това семиотично разбиране “духовно” е по-тясно означаващо, което представя друго, свързано с него по-обхватно означавано. А то какво е? Може да е изразено в по-малко или повече проявления, но непременно е осъзнавано и назовимо време на промяна. Духовното може да спира промяната с назоваване на нещо по прост начин, но, от друга страна, то може и в речта, и дейностно да навързва повече прости неща в един вид динамични разбирания и представяния, модели, за следващи разбирания и представяния. А в какво е разминаването между означаващото духовно и означаваното духовно? В прекия смисъл на думата духовно означава не само просто и ясно, но и нематериално. Да, но в означеното освен в речи и текстове, то е проявено и в дейности, които пораждат човешка среда, пълна с посочими материални неща. Т.е. чрез означаемото духовно означаващото го придобива и материален вид. От тук и необходимостта това комплицирано духовно да се уточнява. Което аз правя така. Първо, казвам, че означаващото духовно и озачавяното духовно попадат в общ знак, в който те не съвпадат. Но казвам и второ - че това несъвпадане не е грешка, а правило, защото именно по този начин се провежда намесващото се в разбирането правене. По този начин аз разбирам не просто семиотично, но и прагматистки. Кое е това правене в случая? Това, че се стремя, като разширявам смисъла на духовно, да направя, сега за сега, само с езикови средства, цялото човешко да стане духовно. Мога са спра до тук, но мога и да продължа, защото добре знам, че говоренето и казването са не само вън, но и са вътре в неговоренето-правене. Това е дълбинното основание Чарлз Сандърс Пърс да смята, че знакът включва не само означаващото и означаемото, казано с понятията на Сосюр, но и самия предмет като обект, за който се говори. Аз различавам този словесен предмет от външния предмет, който се означава с него, но, следвайки разбирането на Пърс, че означаваното постоянно се върти и подменя с означаващото, казвам, че в получаващата се при това въртене неистина, че цялото човешко е духовно, вече е започнала работата, която би могла да доведе и до резултата това да се случи. Но нека да оставя настрана заплетеното отношение между двете или трите съставки на знака и да се обърна към формулираната по-горе тяхна свързаност в първо по-просто и по-лесно за казване и второ по-необичайно и по-трудно назовимо. Второто според мен има за образец онова, което прави или което се случва с всяка клетка в нашето тяло. Всяка клетка има определено време на живот с промени и събития, или, казано с метафора, всяка клетка има свой малък текст. Да, но клетката се свързва с други клетки от различен вид в орган, който подменя своите клетки и добавя друг “текст” към “текста” на отделната клетка. На свой ред органите влизат в “текста” на някакъв организъм, който си има свой “текст” и т.нат. В това “по-нататък” влизат големите текстове на важния орган на човешкия мозък и текстовете на закачените за мозъка външни своеобразни органи на предметната среда и човешкото общество. Идеята на обичайното несъставено ясно духовно е разгърната като теза в диалога “Федон” на Платон. Тази теза е жизнено силна и ние продължаваме да смятаме, че простото идентично на себе си е по-трайно и безсмъртно за разлика от сложното неидентично, което непременно се разпада и в този смисъл е смъртно. Именно на тази основа Платон развива своята идея за безсмъртната душа и безсмъртните образци-идеи. Днес не мислим за тях онтологично. Смятаме, че те са моделиращи форми, налице в нашата реч, мислене, представи и дейности. Да, но продължаваме да ги смятаме за по-висши и трайни положения. В жизнено-морален план духовното е вярване и радикално отстояване на принципи. Един такъв радикално настроен норвежец причини смъртта на повече от 70 души. Този безумен акт продължава да ни занимава. Но нека да го загърбим и да обърнем внимание на радикалностите на всяко редово говорене, в което принципите и чистите идеи, ако не обземат цялото говорене, са непременно налице в неговото начало и край. Особено когато са по-продължителни, нашите мисления, обсъждания и правения са ситуации с такива по-радикални начало и край. Те започват от нещо просто, което изглежда непроблемно, след това то се проблематизира и усложнява, за да премине накрая в също просто и непроблемно, което повтаря началното, но може и само да му прилича, а да се различава от него, но не и да не бъде просто и непроблемно. Ако обичаме да слушаме музика, бихме забелязали, че и музикалните творби ползват тази структура. Но все едно, особено средите на нашите по-дълги разговори и обсъждания усложняват едно или друго изходно положение, което усложнение на свой ред обикновено се уталожва в техния край. Този свръхмодел на структурирано време е по-наблюдаем в речта, особено в записаната реч. Но той организира времената и на нашата вътрешна мисловна и емоционална реалност, и на нашите външно действия. Така или иначе, това е вторият начин, по който човекът сам или заедно с други се справя с времето и промяната или, по-точно казано, със сложната среда на много времена и промени, в която живее – той познава тази среда и постоянно я моделира наново. Което моделиране също спира времето и промяната, но като ги запечатва в протичането на преносим и приложим и в друго време модел за такова протичане. Това може да става само паметно, може да се отпечатва в устен разказ или писан текст, може да бъде построено като соната за пиано, може да бъде филмът “Дървото на живота”, може да бъде “текстът” на случващото се в моето тяло или на случващото се в световната икономика и вселената. Разбира се, формулираното по-горе е средното по-добро положение, в което т.нар. духовно или човешко е проявено като по-цялостна ситуация на свързване на едно първо просто разбиране на принципи с друго второ на тяхното преплитане, преминаващо в трето подобно на първото. Разбира се, че може да се остане само в първото и да не се преминава към второ. Изповядването на принципи може да преминава във второто на радикални действия, което като че ли повтаря първото. Възможно е и друго - структурирането на време да се съчетава или да се прави косвено само с репрезентации и така да се изразява и внушава сложно устроена представа-емоция, от която да следва действие или бездействие. Тези варианти откриват погледа към голям брой асиметрии. Асиметрията е налице и в представения по-горе среден случай на по-пълно протичане. Съвсем ясно асиметрично е отношението между по-простото на принципите и тяхното свързване в модел за организирано време-реалност. Свързани един с друг, те влизат и в по-сложното на тяхното смесване, което може да се представя и посредством събития в реда на някакво време-реалност. Тези събития може да са измислени, да не са се случили и да са само модел за реалност. Ето как в това мое говорене се породи модел от опозицията между симетрия и асиметрия. Започнах да твърдя, че има асиметрия между биологическото устрояване на равнището на клетката, на органа, организма и т.нар. духовно и че за да се разбере по-точно човешкото съществуване, то трябва да се представи не като пълен разнобой с това биологическо, а като форма на временно съгласуващи се, но все пак оставащи асиметрични страни, какъвто изглежда е и принципът на цялото земно съществуване. Духовното и изобщо човешкото са особен асиметричен опит за такова пререждане на земното биологическо, което едновременно да му прилича и да се различава от него. В тази ситуация на говорене аз мога да спра до тази истина и да я направя непроблемна. Да, но аз не искам да постъпя по този симетричен начин с изстъпилия термин-идея асиметрия. Затова казвам, че той е само относително подходящ и не изпадам в безпроблемността, на която съм изложен. Мога да се съпротивя на пълната истина на предикатното име асиметрия, да го превърна в субект и значи в сюжет на разглеждане и да не позволя на обсъждането да прекъсне. Това обаче не би означавало, че разглеждайки го по този начин, ако в един момент се уморя или реша да постъпя практически, няма да попадна на истината или, по-точно казано, на предистината на друго предикатно име, което също да прекъсне обсъждането. Текстовете, които ни занимават, а и текстът на нашият живот, са протичания, които прекъсват поради опиране до изникнала истина, която се оказва силно нужна и в този смисъл изключителна. Разбира се, тези протичания са като че ли с по-висока стойност, когато са в модела на самата протичаща реалност. Но, така или иначе, всички текстове непременно завършват с една или друга истина, която слага край на тяхното протичане и ги стопява, за да започне протичането на друг текст. Така аз мисля и за живота, а и за собствения си живот. Смятам, че в гледната точка на толкова много случващи се протичания истините са своеобразни паузи между едно протичане, което престава, и друго, което започва. Та ето тази е случващата се истина-пауза в края на този текст за духовното.
|
|
Коментари по темата |
|
Добре разбирам, Tree of Life, че ви тревожи т.нар. начин на случване на текста и в този заглавен текст, и изобщо в моите текстове. Вие го уважавате, щом като сте употребила толкова време, за да го осмислите в този прекрасен коментар. Резултатът обаче е свеждане на казаното от мен към мисловната нагласа, към която сте привикнала. Тя, разбира се, е това, с което са привикнали всички. Като казвам всички, включвам и себе си. Защото в моите текстове аз воювам между другото и с тази своя нагласа, че във всичко казано и написано се крие по-кратък ясен смисъл, който може да се изказва и който е неговата същност и истина.
В текстовете си не смятам така. Смятам, че това съкращаване не е тяхната същност и истина, а друг текст. Но, така или иначе, този станал съвсем естествен човешки подтик е стар културен стандарт, който не е лесно да се изостави. Понеже уважавам и него, а не по-малко самата вас и вашето усилие, правя на свой ред и аз усилието да представя този т.нар. начин на случване на текста като свеждане до същността на определен смисъл. Разбира се, ще го направя съобразно моя характер. Та ако постъпя така, ще се получат четири твърдения.
Първото е, че има хора, които имат дар да улучват думите и да успяват да кажат действително същностното или истинното. То може да е и по-сложно, но не е противоречиво и ние го приемаме. Което някак прилича на Платоновото виждане на ейдосите от душите, подали се за момент в отвъднебесната реалност. Подобно е и т.нар. осеняване. Човек, дълго мислил и писал, изведнъж разбира и казва. И в този случай, казваното може да е сложно, може да е метафора, но не се възприема като противоречиво и двусмислено.
Второто твърдение се отнася до ясния смисъл. Такава е и истината на фактите, които не подлагаме на преценка. Такъв е и извлеченият от един текст линеен смисъл. Той прилича на скелета на оглозгана риба според онова, което казвам за случването на текста и неговия смисъл.
Което е и моето трето твърдение. Според него по-надълго казаното в един текст е достигането-случване до неговия смисъл. То ни най-малко не му пречи, освен че така този смисъл е кривуличещ и като че ли по-неясен. Да, но откъсването и изправянето му, за да стане по-ясен, го променя. Като съкращаваме един текст до линията на неговия смисъл, за да го разберем, правим от него друг текст. Да не говорим, че така влизаме в амбиция, от която няма спиране. Защото това кратко дърпа да стане още по-кратко. Същността-истина е неутолима страст, която завършва в съвсем краткото на една дума, междуметие или замръзнала на лицето физиономия.
Четвъртото твърдение само донякъде кореспондира с горните три. То започва с ясна непротиворечива истина, преминава през по-горното трето на като че ли случващия се смисъл и завършва с ясна непротиворечива истина. Какво е третото? Ясната истина на началото или края, усложнена не само знаково с означаващо, означавано и представен предмет, но и с фразово разгръщане на трите.
Това казвам, ако се отнеса с уважение към разбирането със съкращаване. Но, така или иначе, то е друг текст, Tree of Life. Е, съобразен е с моя характер, но не е съобразен с идеализацията и проектирането, които са ме обхванали и които също ми принадлежат. Та затова го споделям с вас, но веднага го загърбвам.
|
Тема № - 99 |
Коментар № - 7711 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-25 07:19:57 |
|
|
Благодаря на професор Богданов за отговора.
Именно в това поле, за което говори професор Богданов, се крие и моят въпрос, който в коментара стана прекалено дълъг и се сля със смисъла от текста, загубвайки образа на онова, за което исках да попитам. Но професор Богданов го е разбрал и е отговорил на моето скрито: „Как може да се достига до такива смисли?!“.
Може да се достига със случване. Не с дълго говорене, не с дълго мислене – така както си го представях аз – а със случване – една съвсем друга парадигма, която се включва и която на практика показва прехода в разбирането-правене. Има я обаче и обратната страна – дали достигането до „самия смисъл“ убива случването в текста. И трета – свързваща – случването и смисълът не са ли страни в едно и също нещо.
В своя коментар професор Богданов извежда два типа текстове: 1. текстове, които представят смисъла като ясна линия, 2. текстове-случвания, които достигат до смисъла, но не се покриват с него - т.е. подобно на несъвпадането, от което се случва правенето.
На основата на тези два типа текстове професор Богданов говори и за двата вида истина. Първата е тази, която се случва рядко и за кратко - също както при Платон някои души успяват да зърнат за кратко божественото. Според професор Богданов, благодарение на тези истини нашият свят на отделни човешки същества става като че ли единен. Втората истина е ситуация на двуистинност, в която преднината е на всекидневната пряка истина на факти и отделности, зад която прозира неясното.
Първото, което ми се иска да кажа по тези две истини, разделени на принципа - ясно-неясно, е, че те могат да бъдат разделени/събрани и по-други принципи. Например на принципа едносъставно и многосъставно - подобно на тялото и на душата при Платон. Могат да бъдат разделени/събрани и на принципа на идеалните видове на научното и редовото всекидневно говорене, и също - на принципа на неслучване-случване. Този, който ги интерпретира, може да направи всичко с тях – но това, което никога няма да може да се направи, е - да ги пригоди в полза само на едната или на другата страна, защото, според мен, няма истина, която да не е случване.
Всъщност с посочването на тези две истини професор Богданов разглобява на части своята многосъставна истина. Ако се върнем на първото - ясния смисъл – виждаме следното - колкото рядко и за кратко да съществуват ясните смисли - видени веднъж, те започват да бъдат припомняни в едно или друго действие от всекидневното - понякога дори без онези, които си ги припомнят, да си спомнят къде са ги зърнали и защо се случва онова, толкова познато, но незнайно как случващо се. По този начин кратките смисли стават дълги и не чак толкова ясни, а по-скоро – преобразуващи се. За това, парадоксално, е виновно всекидневното - където нещата се случват без толкова да се осъзнават. Преплитането на повече парадигми във всекидневното говорене, лесно превръща ясния смисъл на специализираното говорене в „тук и сега“-ситуации, без да отчита това.
Връщайки се на втората истина, която винаги се състои от две истини – всекидневната пряка истина на факти и отделности и истината на неясното и различното – веднага се разбира, че тази втора истина на двуистинното никога не може да живее отделно от първата истина на ясния смисъл, който се зърва за кратко. Първата истина на краткото зърване винаги живее във втората на двуистинното. Именно в тази неразделимост между едноистината и двуистинността се случва създаването на общия знак, в който, не само буквално, но и метафорично - чрез означаемото духовно означаващото го придобива и материален вид. Именно затова те не съвпадат, и именно затова по този начин се вижда намесващото се в разбирането правене.
Така и аз докато писах първия си коментар - здраво заловена за светлата нишка на това, че сме безсмъртни, [защото сме част от големи протичания, в които като отделни човешки същества – сме по-кратки от културното и духовното, и значи – по-кратки от означаемото, но и по-дълги като придобилото материален вид означаващо, защото биологичното-материално, комплексното-общо в нашия кратък човешки живот е по-дълго от културното-духовно], не спирах да си мисля, че всъщност, какъвто и да е смисълът - аз няма да постъпя по по-различен начин от този на приятелите на Сократ. Тутакси щях да забравя всички божествени зървания и щях да се разплача безобразно, неясно и всекидневно. И през цялото време, пишейки обратното, си давах сметка, че именно това е най-сигурното в целия ми коментар – че имам смисъл, който може да ме убеди, че ще сме безсмъртни, и то безсмъртни на такава висота, че да надхвърля и тялото, и душата, но че аз със сигурност ще постъпя като Федон, Аполодор и Критон.
Явно в асиметричното отнасяне на ясната специализирана истина, която е кратка, и всекидневната неясна двуистина с отделни и различни модели за разбиране – по-силна е тази на всекидневното. Така както и от всекидневната реч произхождат всички специализирани речи, които се явяват като един вид предикати спрямо редовата реч. В тази връзка обаче се оказва, че има и друго важно – това, че благодарение на първата истина – тази на ясните смисли, които се случват за кратко – „нашият свят на отделни човешки същества става като че ли единен“, а във втората истина – тази на двуистинността – става въпрос за отделности и разбирания по отделни начини. Оттук следва и сложният извод, че безсмъртието, от една страна, е в природното, което е събрало по-дългото общо в едни човешки живот, а от друга, в културното, което ще разнесе човешкото, постигнато в един човешки живот – в повече човешки животи, и безсмъртието, в крайна сметка, зависи от сложното правене на цялости в човешкия живот. Такава е и самата връзка между текста на ясната истина и текста на двуистината.
Отначало ги бях поставила в опозиция – текстовете, които достигат до ясен смисъл и текстовете-случвания, които не се покриват с него. Благодарение на безсмъртието, стигнах до извода, че те са част от едно цяло. Ако ползвам специализираната реч на литературната наука – мога да кажа, че връзката между тези два вида текстове - е интерпретацията, ако използвам диалозите на Платон – веднага мога да ги нарека най-високият начин за преминаване от един свой свят към друг не свой – така както душата преминава от зърването на божественото в разпознаването на това божествено в земния си път, ако използвам текста-случване на професор Богданов – веднага се разпознава несъвпадането между означаемото духовно и означаващото го, което несъвпадане, в общото си - го прави видимо.
Но, онова, което ми трябваше да разбера, е, че дори когато един текст изважда самия смисъл и го представя като ясна линия – той пак е случване – защото прави цялостта, която всъщност въобще не се покрива с него.
|
Тема № - 99 |
Коментар № - 7710 |
|
The Tree of Life - 2014-02-23 18:43:00 |
|
|
Задавате съществен въпрос, Денис. От една страна, за всеки има различни красиви неща, което означава и неща, за които той би казал, че са красиви. От друга страна, за друг са красиви други неща. Но винаги има неща, които са красиви и за двамата. Има и такива, които са красиви за повече хора, естествено и такива, които са красиви за всички. Та въпросът е дали красивото е в нещото, което изглежда и за което се казва, че е красиво, или то само се нарича така.
Общият отговор не е труден – красивото е налице и в нещото, но е и изглеждане, възприето да се нарича така. Отделянето на едното от другото е породило различни отговори, които се колебаят между обективното и субективното красиво. Проблемът е, че както красивото, така и субективното са сложни неща, които противоречат на думите, с които ги наричаме. Затова и една част от субективното, не е никак субективно. Такова е и отдавно приетото в една среда, а и в един език, че е красиво.
Така и в обективното красиво влизат трайно субективни положения, свързани с човешкото възприятие, които не са променени откакто има хора, а и са налице и при висшите животни. Защо това субективно е наречено обективно? Защото като редова дума “обективно” е многозначно и освен принадлежащо на нещото означава и трайното общо за субектите, които го възприемат. Не бива да остане без отговор и това, за което не питате, Денис.
Безспорно има красиви неща. Въпросът е дали има красиво изобщо или “красота”. Има, отговаря Платон. То е генералната причина ние да разполагаме и с тази дума, и с красивите неща в света. Благодарение на Лидия Денкова и Христо Тодоров НБУ създаде малка философска библиотека с прекрасни текстове в превод на български, сред които има и такива със знаменити отговори по този въпрос. Ако имате време, Денис, погледнете там. Но какво смятам аз?
Смятам, че също като духовното и красивото е двуистинно. От една страна, е просто и очевидно, което се преживява и сочи, но, от друга страна, е и нещо, което човекът прави и което по особен начин се движи, нараства и става все по-присъстващо. Човешкото красиво никога не е могло да не се комбинира с грозно и същевременно да не става красиво с различаване от грозното, което съвсем по човешки освен различаване е и правене. Но се добавя и второ усложнение. Красивото или красотата изглеждат, че са едно, но се делят на различни видове. Споменавам само два. Единият е красивото, което е добре построено и хармонично, другото е красивото, което е изразително и експресивно.
Не сме наясно какво изразява второто – дали самото красиво нещо, дали изразеното намерение на създателя си, ако става дума за литературна творба или произведение на изкуството, или пък другото, което изразява това красиво нещо. Да не говорим за сложното, което се получава от преплитането на тези три положения. Но, така или иначе, красивото се дели на повече видове, за които понякога се употребяват и други думи, въпреки че в името на яснотата и краткостта предпочитаме да казваме, че те са именно красиви. В което е и проблемът, Денис.
Ние се нуждаем практически от ясни названия и думи, а, от друга страна, се налага да се изказваме по въпроса и надълго, при което ясното става неясно. Оттук и разнобоят, че едни смятат за вярно първото, а други второто. Има и трети като мен, които смятат, че са верни и двата изказа само че било при различни обстоятелства, било в едно и също по-дълго твърдение, представящо противоречивата ситуация на самото човешко разбиране. Оттук и моят извод, че хората, разбира се, страдат и от друго, но като че ли най-често от това, че не се справят с тази двуистинност.
Това е и усилието ми в семинара за Платон, а и тук в този форум, Денис – да обясня, доколкото може, основанията за тази двуистинност и погрешността на правенето на избор между едното и другото. Според мен няма място за избор. Истината не е вън от нас, нито е вътре в нас. Тя е в отношението с външното, което освен че вече съществува, също и става и се прави. Та такава е истината и за духовното, и за красивото, за което питате. И ви благодаря за въпроса.
|
Тема № - 99 |
Коментар № - 7709 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-20 10:03:00 |
|
|
Здравейте! Първоначално пожелах да натисна "like" някъде около, или под текста, но не намерих такъв. Пробудените въпроси в мен от текста са няколко и дано не отегчат някого! Първо за смисълът на думите и подредбата им. Да, мисля си, думите отразяват реалност, но чия реалност(моята например едва ли е самата реалност,тя зависи от цялостното знание. Свързани в текст думите градят реалност, но сега занимавайки се с текстове функциониращи в различни контексти, какъвто е Веда Словена, наблюдавам разните смисли и на думите-понятия, на цялостния текст и на ситуациите в която действат. С надежда духовното да си има собствена реалност, която не мога да означа просто с думи, изникна "красотата" която не знам дали е зависима от моето знание-познание. Интересно ми е свързвате ли по някакъв начин, да речем- "красотата" с материалното, освен разбира се нейните проявления? |
Тема № - 99 |
Коментар № - 7708 |
|
Денис Исаев - 2014-02-19 16:07:28 |
|
|
Благодаря ви, Tree of Life. Само в едно сте неточна – че написаното от вас е объркано. То е точно. В това е проблемът – че изваждате самия смисъл, като си помагате и с други текстове, и го представяте като ясна линия. А в този текст, както и в другите, които ще влезат в книгата, са случвания, достигащи до този смисъл, които не се покриват с него. Със самия стил на казването си и сега, и по-рано казвам, че достигането до този смисъл се случва понякога и за кратко.
В повечето време ние живеем с две истини. Едната е тази, която се случва рядко и за кратко и благодарение на която нашият свят на отделни човешки същества става като че ли единен. Другата истина е познатата ни ситуация на двуистинност, в която преднината е на всекидневната пряка истина на факти и отделности, зад които прозира другата истина на неясното, разбирано по различни начини ирационално. То поражда нашите страхове, грижи и възторзи. В това е и особената сила на Платоновия “Федон”.
Там обаче е обратно – истината е в ясната опозиция между душа и тяло, която би трябвало да поражда спокойна ведрост, а проливащите сълзи по умиращия Сократ изпитват единното, за което аз говоря, но което те преживяват, без да могат да назоват. Така че “За духовното” е един обърнат “Федон”. Аз казвам, че има възможност за свързване, но то е само асиметрично, а не симетрично, както бихме искали, и се случва за кратко, също и в нашите по-добри текстове, а иначе живеем по-дълго в опозиции и ясни фактически истини. Това е и моят голям проблем, Tree of Life. И аз като вас бих искал онова, за което се досещам, да бъде такова за винаги и за всички.
Но не е възможно. Човешката среда, и то не само българската, не го допуска. Затова и се отделих от онзи форум и се заех с този. Не че не ми идва наум да прекъсна разговора за българската политическа ситуация и там да напиша заглавен текст, в който да кажа, че преди да се отдели добре онова, което не е различно, няма да може да се каже убедително кое е истински различното между “А” и “Б” и защо трябва да гласуваме за “Б”, а не за “А” или за новопоявилото се “В”, което пледира, че няма никаква разлика между “А” и “Б”.
Идва ми наум, но не го правя. Защото истината не е само в това гласуване, а и в последващото настояване “Б” да стане това “Б”, тъй като то, въпреки че е тръгнало натам, не е стигнало и не е станало това “Б”, което трябва да бъде. А за да може да стане, би трябвало и самият аз да продължа да ставам и значи и да се правя. Което не е лесно, защото моето “аз” е ту това мое “аз”, ту за него се залепват и други азове, които прерастват в по-голямо “аз”, също мое, но по особен начин и немое. Ето как се заплетох в онова, което съм разгърнал в “За духовното” и то ми попречва да направя онова, за което споменах по-горе.
И си оставам при моето ясно “аз” и неговите предикатни имена-значения, които ме уверяват, че бидейки именно точно този по-малък “аз”, съм постъпил добре, като съм напуснал онзи форум и съм се скрил в този, в който мога, макар и за кратко, да влеза в по-сложното на преодолените опозиции и да си почина от това по-дълго, в което живея, да напусна тази арена на различието, яснотата и разделянето. Та в това ви убеждавам, Tree of Life, както съм го правил и друг път, в истината на двуистинността, в която живеем и която не може, а и не бива да се отхвърля. |
Тема № - 99 |
Коментар № - 7707 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-17 11:02:05 |
|
|
Започнах да чета новия текст „За духовното“, мислейки за стария текст за опозициите, в който ме впечатли и не ме остави на мира, темата за природното. Как човек успява да породи такъв път, който сякаш се движи между словото, мисленето и правеното – без напълно да остава в нито едно от тях, но да взима от всички тях и да създава едно такова прехождане, което да позволява на словото в един текст да достига до истини, свързани и със самия него и неговото правене и успоредно с това – с правенето на живота изобщо – да достига така далеч, че буквално да прехожда от „идеалното“ на хуманитарните науки в „истинското“ на науките за еволюцията и въобще на природните науки. Как професор Богданов успява да доведе до биологичното онова, което преди три хиляди години е било в границите на обикновеното разговаряне, прехождайки към философското и към художествената литература, а самите техни отделности – като специализирани речи – да не могат да го направят и днес. Как човек въобще успява да материализира онова, което не се вижда, за да се продължи. И всичко това да може се случи не в рамките на световната душа, не в рамките на три хиляди години, не в рамките дори на един човешки живот, или в една книга – а само в един текст. Забелязала съм, че „биологичните“ текстове на професор Богданов, са най-трудните за разбиране, но и най-надхвърлящи и усилващи, и способни да направят отделното човешко същество, поставено между опозиции, йерархии и асиметрии – неимоверно силно - ако успее да ги надхвърли.
Професор Богданов отговаря как се пише текст, който да прехожда между културата и природата – казва, кое мотивира тяхното допълване: това, че всеки черпи от другия едно или друго липсващо му съдържание, от което и двете стават и нещо друго, което трябва да се нарича и с друго име – а в самото това протичане се случва и самото правене. А ако се остане само в едното, ако му изградим специализиран език – губим възможността за по-доброто разбиране, което означава „да разбирам, каквото разбирам, като проблеми и за самия мен.“ И автоматично вмъква вътре в прехождането между обменящите се опозиции, където се случва правенето – фигурата на отделното човешко същество. Това отделно човешко същество не е субектното, не е личностното, а е ролята на човека като предмет-посредник, прехождащ и вътрешно и външно между различни двойности – душа и тяло, слово и предметност, отделност и заедност. Това ме подсеща къде греши Сократ – греши в това, че смята тялото за затвор за душата. Сократ отделя душата, отделяйки тялото като специализиран език. Той не прави от душата „специализиран език“, а от тялото – което, двойно му пречи да постигне един вид „материя“/„истина“/„Бог“ за духовното и затова неговото „безсмъртие“ не става така сигурно, че учениците му да не започнат да плачат след дългите му речи във „Федон“. Такава реч прави текстът на професор Богданов, като на едно най-дълбоко ниво извежда онова, което е вярно за материалното, чрез онова, което се казва за духовното и методически, чрез своето словото, извежда онова, което се смята, че е по силите само на специализирания научен език.
Текстът за духовното прави две големи открития – 1. Правенето се намества вътре в разбирането така, както природното се намества вътре в културата, защото културата е по-дълга от човешкия живот, но природното, което е вътре в отделния човек е много по-голямо от културата. 2. Духовното е материалното, човекът е като предмет-инструмент посредник, духовното е еволюцията.
При предните си коментари за говоренето постъпих грешно – не се спрях на онова, което най-вече водеше текстовете – темата за разбирането. И сегашният текст обсъжда тази тема, като още в самото начало отделя двете опозиции-йерархии, които сякаш маркират и самото идеално-материално/духовно-телесно – от една страна, това са специализираните научни езици, а от друга – разбирането на отделното човешко същество като разбиране на нещо, което е проблем и за самото него – и го засяга. Тук онова, на което трябва да се обърне внимание е именно отделното човешко същество – тази негова отделност е изключително важна заради природното, което човекът носи в себе си – защото това природно е хем помнещо и пренасящо, хем е общо.
Професор Богданов дава пример за една схема по отношение на разбирането на опозицията-йерархия духовно-материално, която в края на текста се превръща в истински модел за разбиране, който сам се опитва да взриви онова, което казва: всяко разбиране има начало, среда и край – като преминаване в парадигмата истина-проблематизиране-истина. Това може да се представи и така – ако в началото и края имаме яснотата, постигана с опозиции, между които не се допуска прехождане – то в средата тези опозиции прехождат една в друга. Но може да се представи и като един човешки живот, който винаги започва и свършва на фона на нещо по-голямо.
Професор Богданов дава пример и за друга схема, която казва, че коренните етимологии са вътрешни означения, които се разминават с външното, което евентуално ще означат, затова 1. Те са вътрешни означавания-подготовки за предстоящо външно означаване, 2. Пораждат смисловия разнобой и двузначността, 3. Означават самите механизми на свързване на два смисъла, които са същите и при свързването на два словесни предмета в един, но и на два външни предмета в един. Такъв е примерът с думите душа-дух/дъх-дишане.
В този пример изключително важна е следната констатация, че бидейки нещо идеално душа-дух се противопоставят на всичко материално, но и на самото материално, с което разполагаме – собственото тяло, което веднъж обзето от душа и дух е живо благодарение на тях, и второ – ставащо мъртво, когато го напуснат.
Духът, който се вселява в нас като божествен, но винаги се завръща в божията идеалност и душата, която е безсмъртна, освен по Платон, могат да бъдат съотнесени и към схемата за значение и смисъл, където значението е винаги онова общо, в което се прибавя и онова, което е смислено за нас, като по този начин се прави разбирането, а и самата културата. Но – защо душата е безсмъртна, ако приемем, че тя е смисълът за отделния човек? Дали не е безсмъртна благодарение на онова по-дълго природно, което живее в отделния човек, и което идеалното на душата отрича – но крие като основно значение в своя корен – значението на дишането?
Изправянето на духовното срещу себе си е отместване-разширяване на себе си. Затова и реалното духовно е самото материално. От това място професор Богданов прави онази три тактова парадигма. Довеждайки до откриването на двете големи истини-реалности.
От една страна, имаме знак и феномен за този знак. В знака – има преден план на нещо по-кратко – дума, представа, емоция, и заден план на по-широко значение, който се отнасят по подобие на знака и феномена. Така духовното е онова по-тясно означаващо, което представя друго по-обхватно означавано. Това по-обхватно е времето на промяна. Изхождайки от това, че в идеалното значение на духовното се крие материалното значение на дишането – се достига до извода, че духовното е самата човешка еволюция.
От друга страна, професор Богданов го казва и така – „чрез означаемото духовно означаващото го придобива и материален вид“. Означаващото и означаваното духовно попадат в общ знак, в който не съвпадат, но това не е грешка, а правило, защото именно по този начин се поражда намесващото се в разбирането правене.
Следователно, онова, което текстът казва е, че духовното е вътре в еволюцията, така както правенето е вътре в разбирането.
Отделното човешко същество структурира време в речта и във всички други външни и вътрешни времена чрез моделиране, което спира времето и промяната, но ги запечатва и пренася като модел в други времена. Това структуриране използва именно модела, който се състои от първо просто разбиране на принципи, второто на тяхното преплитане и трето – подобно на първото.
***
Дълго, преди да прочета текста „За духовното“, исках да се върна към текста за опозициите и да напиша коментар. В него се казва следното, което много нагледно показва и случващото се в текста за духовното:
„отделното човешко същество е и нещо външно на която и да е среда, то е ПРИРОДА В КУЛТУРАТА, каквато са и човешките предмети, с които си служим в културната среда. Отделното човешко същество не е част от само привидно по-голямото на обществената и културната среда. То е в асиметрично отношение с тези среди и постоянно вкарва в тях своята отделност с две противоположни проявления – на асоциален хаос, но и на по-висша социалност. Човешкото културно живеене разчита на това отношение на асиметрия и е наистина двоен пропуск да не се разбира както потенцията, която поражда за отделното човешко същество неговата заедност с тази социална и културна среда, така и потенциите, които то на свой ред поражда за тези среди. От тук е и ползата нашето разбиране да не спира до инстанцията на културата, като я оценностява заради нейното по-трайно битие в сравнение с по-ограниченото по време на отделния човек. Защото по-дълго съществуващото културно човешко е съществувало по-кратко от природното в този човек, в което е заложен изумително дълъг комплексен опит. Опрени на живото усилено от културната среда отделно човешко същество, е добре да осъзнаем и отворения характер на човешката среда-култура, това нещо над живота, което парадоксално е неотделимо от него.“
В онзи текст за опозициите – професор Богданов написа, че културите зависят от начина, по който мислят за себе си, но и от онова, за което не мислят. Представих си „онова, за което не мислят“ като големия невидим процес на еволюцията и на онова, което човекът пренася във времето чрез своята природност. Почти съм сигурна, че именно в тази еволюция, при преражданията си, и душите стават по-добри.
Според мен, всъщност именно този модел на природа в културата, тази еволюция - е духовното.
Ако Сократ беше разказал на приятелите си ето тези два текста – за опозициите и за духовното, те може би нямаше да започнат да плачат, невярвайки на думите му – защото истините са само своеобразни паузи между едно протичане, което престава и друго, което започва. И това – друго, което започва, не може да бъде с нищо по-малко материално от нашето тяло – т.е. ние сме видимо безсмъртни.
Спирам при това безсмъртие дългия си объркан коментар.
Сигурна съм, че книгата ще е страшна! |
Тема № - 99 |
Коментар № - 7706 |
|
The Tree of Life - 2014-02-16 14:00:52 |
|
|
Благодаря ви, Георги, за усилието да прочетете точно и за бележките, които сте направил. Те непременно ще послужат.
Започвам с казаното от Платон в “Кратил”. То силно прилича на казаното от мен, но има и разлика. При Платон няма “от една и от друга страна”. За него живото, одушевеността и дишането са едно и също. Затова и, за да покаже-докаже, че това е така, той трябва да свърже “anapnein” и “anapsyhon”. Ако езикът му беше български, нямаше нужда да го прави, защото “дишането”, “душата” и духът” са от един корен. Коя е по-съществената разлика? Платон се стреми към радостната еднозначност, която цари в отвъдното, където са и неговите еднозначни ейдоси. Аз настоявам за обратното – че ние и във всекидневното казване, и в науката смятаме истинното за еднозначно вярно, докато то е поне двузначно. Това обаче е доказуемо в означаващото на думите, само когато личи промяната, станала в техните корени, и се долавя метафората, довела до образуването на тези думи.
Та като казвам платоновски, че това е някак истинно, добавям неплатоновски, че то е истинно не за предмета, който се сочи с това означаващо, а по-общо, като добавям, че тази двузначност е механизъм и за означаване, но и за правене. Този механизъм започва с това означаващо, продължава в разминаващо се с него означаемо, като двете заедно образуват словесен предмет-масивен знак, чрез който започва външното означаване. Устроено по същия начин като вътрешното означаване, т.е. със същия този механизъм, то също е с две функции - сочи предмет, но и го прави. В Платоновата система на разбиране не е така. Така е, но донякъде, в херменевтиката на Платоновите диалози. Започнал е да го осъзнава Аристотел, но се е отклонил в правенето на няколко логики. По-късно са се добавили разбиранията на други велики умове, които също са запирали в различни гледи точки.
Разгърнатите знакови теории са героически опити в тази посока, но те са и друго - опити ставащото навън в света да се свърже със ставащото в нашето разбиране. Но постоянно изникват гледни точки, които препятстват на свършването и на двете. Може би най-препятстваща от тези гледни точки е тази на науката, която упорито държи на същото, на което държи и Платон – че истината, значи и нейното словесно изражение, са непротиворечиви. А аз твърдя обратното и за изказаните с повече думи истини, и за истинните значения на отделните думи. Твърдя, че и в случаите, когато за това няма езиков белег, никоя дума, която, естествено, върви заедно със значението си, не е нито еднозначна, нито сочи един предмет.
Вие сте прочел точно заглавния текст. Благодаря ви за това. Е, и във вас се бунтува идеалът на еднозначната истина, а и постъпвате като учен – търсите доброто предикатно име, което да означи по-точно онова, което разбирате. И сте го намерил в “екзистенциална семиотика”. Не го употребявам по две причини. Първата е, че то е вече завардено. Ееро Тарасти, когото силно уважавам, нарече така своята семиотика, а и своята книга на тази тема. НБУ я представи на български. В нея има знаменити заключения, но голямото й усилие е насочено към друго – към свързване с философията на Хайдегер. Моята опора е различна. Тя е в самото говорене и казване, които, естествено, включват и тяхното критикуване.
Но има и второ основание да не ползвам това предикатно име – то представя като постигнато онова, за което говоря в предишния параграф, а то не е постигнато. Не казвам “екзистенциална семиотика” и поради това, че като хваля несъвпадащите значения, воювам със “светая светих” на човешката екзистенциалност, която, поне сега за сега, е в съвпадането и непротивореченето. Надявам се, че и вие, Георги, ще разберете двойнствеността на вашето позоваване на това име – че го правите и в името на точността, но и за да спрете по този начин “напастта”, която върши заглавният текст, като не оставя на мира и толкова светото “духовно”.
|
Тема № - 99 |
Коментар № - 7705 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-12 10:30:15 |
|
|
Иска ми се този коментар някак да помогне на текста да разкрие по-ясно онова, което казва. Давам си обаче сметка, че коментирането ми е най-напред опит да разясня на себе си какво е това „духовното“.
Прочетох веднъж текста и го сравних с първия му вариант; после прочетох по-бавно и втори път. При първия прочит като че ли улових по-обичайната страна на значението. Разбрах, че духовното са по-горните прояви в състава на човешкото същество и битие. Прояви, свързани с мисленето, ума и паметта, противопоставени на други, съответно поставени по-долу, свързани с усещанията, тялото и материалните неща. Тези, както ги наричам, „по-горни прояви“, са идеализирани и превърнати в принципи за това, което човешкото същество и неговият живот биха могли и трябва да бъдат.
При втория прочит се блъснах в примера с дървото. „Дървото, което тръгва от семе, пуска корени в земята, което е и свързано, но и отделимо от нея, а и включвано от земята и въздуха в какви ли не цялости“. Кое по-точно ме смути в този пример? Това, че за разлика от нас, които биологически сме устроени по сходен начин, дървото не го е грижа да бъде дърво и не го е грижа в гората да има някакъв определен ред. Докато нас ни е грижа да сме идентични на себе си и да живеем в свят, който е уреден по признаван от нас образец.
Дървото, като нещо живо, притежава белезите на духа, само че те са смесени неразличимо с биологическото съществуване. У човека тези белези не само са различени от биологическите, но са и поставени в отношение на йерархия. Тръгнал по това разсъждение, си помогнах с нещо, което се казва, под формата на парадокс, някъде в средата на текста. А именно: „духовното не е отделно от онова, което довежда до него“. Духовното не е отделено от процеса, който го поражда. Тук започна да се очертава второто значение на „духовно“, което ми бягаше.
Това второ значение е всъщност означаемото на първото, което пък на свой ред е означаемо на означаващото в думата „духовно“ („духовно“, казва проф. Богданов, „е по-тясно означаващо, което представя друго, свързано с него по-обхватно означавано“). Когато започнах да осъзнавам тази сложна знакова устроеност на идеята за духовно, започнах постепенно да осъзнавам и това, че духовното е не само най-горният, идеализиран пласт в човешката структура, но и механизмът, по който човекът пренарежда дискурсивно своята жизнена структура, разделяйки я йерархично на вътрешно и външно, на близко и далечно, на трайно и тленно, на материално и идеално, на горно и долно и т.н.
Тук идва може би най-трудният момент. Вътрешнознаковата динамика в думата „духовно“ може би изразява динамиката на несъвпадането между процеса на структуриране в човешката реалност и резултата от този процес. Другояче казано, двузначността на думата, играта между тежкото на духа и летливото на дъха, трябва да изразява разминаването (или асиметрията) между структурирането на живота и реалното действие на всяка една жизнена структура. Откъде обаче енергията за тази игра и тази асиметрия? Що се отнася до знаците, източник на колебанието в значението на думата „духовно“ са другите знаци, с които знакът на духовното върви свързан. Що се отнася до живота, източник на асиметричното отношение между процеса на структуриране и действителните проявления на структурата са връзките на човешката структура с други структури – човешки и извънчовешки.
В крайна сметка, ако се чете внимателно, става ясно, че темата за духовното е изобщо знак-преход към друга, по-голяма тема. Тази друга тема е сходството между сложната, динамична устроеност на знаците и сложната, динамична устроеност на действителността. Струва ми се, че тази тема обединява повечето от текстовете, които евентуално ще попаднат в бъдещата книга. Та ако трябва да кажа с две думи, скачайки от текста към книгата, какъв според мен е нейният общ облик, бих казал, че тя ми прилича на екзистенциална семиотика. Ако проф. Богданов приема това означаване, бих го помолил да каже няколко общи думи по тази тема, може би в предговора към книгата.
Надявам се казаното от мен да е полезно. Ако не то, поне едно място от Платоновия диалог „Кратил“, което показва двойното значение на думата psykhe. Става въпрос за параграф 399d и сл. От една страна, душата като безсмъртна е противопоставена на тялото като смъртно, а, от друга, Платон свързва етимологически значението на думата с глаголите anapneo („поемам си дъх“, „дишам“) и anapsykhw („охлаждам“, „оживявам с полъх на хладина“). Ето текста на гръцки:
῾Ως μὲν τοίνυν ἐκ τοῦ παραχρῆμα λέγειν, οἶμαί τι τοιοῦτον νοεῖν τοὺς τὴν ψυχὴν ὀνομάσαντας, ὡς τοῦτο ἄρα, ὅταν παρῇ τῷ σώματι, αἴτιόν ἐστι τοῦ ζῆν αὐτῷ, τὴν τοῦ ἀναπνεῖν δύναμιν παρέχον καὶ ἀναψῦχον, ἅμα δὲ ἐκλείποντος τοῦ ἀναψύχοντος τὸ σῶμα ἀπόλλυταί τε καὶ τελευτᾷ· ὅθεν δή μοι δοκοῦσιν αὐτὸ “ψυχὴν” καλέσαι. |
Тема № - 99 |
Коментар № - 7704 |
|
Георги Гочев - 2014-02-11 20:55:45 |
|
|
Този текст се нуждае от пояснение. Публикуван е със същото заглавие преди доста време в другия форум. Тогава не получи одобрение и с основание, защото беше неясен. Промених го силно, но запазих заглавието заради темата, която е същата, а и поради не малък брой пасажи, които не са променени. Сега ми се струва, че това, което твърдя, стана ясно. То е, че обичайният възглед за духовното е верен, но е само първи етап в по-дълго твърдение, което според мен е това и това. Дано този път да съм го изказал по-ясно. Но, така или иначе, това е важно, поради което и предлагам този вариант на стария текст. |
Тема № - 99 |
Коментар № - 7703 |
|
Bogdan Bogdanov - 2014-02-10 11:45:46 |
|
|
|
|
|